ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Провадження № 22-ц/821/1203/26 № 22-ц/821/1204/26	Головуючий по першій інстанції	
Справа № 712/7605/25 Категорія: 31000000 	Пересунько Я.В. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Сіренко Ю.  В. 	

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2026 року 

м. Черкаси 

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів: 

Сіренка Ю.В., Василенко Л.І., Карпенко О.В., 

секретар: Любченко Т.М.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) – ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) – ОСОБА_2 ,

особа, яка подає апеляційну скаргу – представник ОСОБА_2 – адвокат Давигори Світлани Анатоліївни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Давигори Світлани Анатоліївни на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 18 березня 2026 року та на додаткове рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 14 квітня 2026 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в :

У червні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, в якому просила:
– визнати квартиру АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя; 
– у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частку вказаної квартири; 
– визнати легковий автомобіль марки Acura MDX, чорного кольору д.р.н. НОМЕР_1 , спільною сумісною власністю подружжя;
– в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частку вказаного автомобіля.
Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 03.09.2016.
За час перебування у шлюбі сторонами було придбано квартиру та автомобіль, право власності на які зареєстровано за відповідачем.
ОСОБА_1 зазначала, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Оскільки відповідач не бажає у добровільному порядку вирішувати питання поділу майна подружжя, нею подано до суду вказаний позов.
Разом з тим, ОСОБА_2 подано зустрічний позов, в якому просив:
– визнати його особистою приватною власністю квартиру АДРЕСА_1 ; 
– стягнути з ОСОБА_2 користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за припинення 5/32 частин у праві власності на квартиру; 
– визнати його особистою приватною власністю автомобіль марки Acura MDX (2008 р.в.) 3664 см3, д.р.н. НОМЕР_1 ; 
– стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за припинення 1/2 частини у праві власності на автомобіль марки Acura MDX (2008 р.в.) 3664 НОМЕР_2 , д.р.н. НОМЕР_1 .
Зустрічний позов обґрунтовано тим, що придбання спірної квартири, враховуючи, що у сторін не було ніякого зареєстрованого доходу, відбулося за рахунок коштів від продажу майна, зареєстрованого на відповідача та членів його родини. 
Саме кошти від продажу однокімнатної квартири членів сім`ї ОСОБА_2 , набутої в порядку безоплатної приватизації, стали джерелом придбання спірної квартири. Такі кошти було передано відповідачу з метою подальшого придбання власного житла.
Зокрема, 06.12.2017 ОСОБА_2 , а також його мати, батько та сестра спільно продали однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , за 50100 (п`ятдесят тисяч сто) грн і вказані кошти були використані при придбанні спірної квартири.
Інша частина суми в розмірі 25300 грн, якої не вистачало, могла бути накопиченою відповідачем від виконання роботи, а тому може виступати спільною сумісною власністю подружжя.
За таких обставин, зустрічний позивач ОСОБА_2 вважає, що 11/16 частина спірної квартири є його особистою приватною власністю, а по 5/32 частин належать сторонам на праві спільної сумісної власності.
Відтак, ОСОБА_2 просив стягнути з нього на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості її частки, адже спільне користування та володіння указаною квартирою за наявності конфлікту між сторонами неможливе.
Щодо поділу автомобіля, то таке майно є неподільним і подальша реалізація та використання транспортного засобу двома співвласниками неможлива, а тому відповідач готовий на компенсацію вартості частки автомобіля відповідачу за зустрічним позовом ОСОБА_1 .
Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 10.09.2025 у даній цивільній справі призначено судову оціночну експертизу нерухомості, на вирішення якої посталено питання: Яка дійсна (ринкова) вартість об`єкта нерухомого майна – квартири АДРЕСА_1 ?
Призначено судову автотоварознавчу експертизу на вирішення якої посталено питання: Яка дійсна (ринкова) вартість автомобіль марки Acura MDX, чорного кольору д.р.н. НОМЕР_1 на час проведення експертизи?
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 18.03.2026 первісний та зустрічний позови задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 41/100 частину квартири АДРЕСА_3 .
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 59/100 частину квартири АДРЕСА_3 .
Визнано за ОСОБА_2 право власності на автомобіль ACURA MDX, 2008 р.в., реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля ACURA MDX, 2008 р.в., реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , у розмірі 176356 грн.
В іншій частині первісного та зустрічного позовів відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 різницю судових витрат, а саме витрат на сплату судового збору та витрат на проведення судових експертиз у розмірі 8663,08 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в розмірі 1029,46 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в розмірі 6359,60 грн.
Вирішуючи спір у частині поділу автомобіля, суд першої інстанції врахував той факт, що сторони по справі не заперечували проти того, що автомобіль є спільним сумісним майном подружжя та належить до неподільного майна, яким на даний час ним постійно користується ОСОБА_2 .
Враховуючи викладене, суд вважав за можливе визнати за ОСОБА_2 право власності на зазначений автомобіль із одночасним стягненням з останнього на користь ОСОБА_1 грошової компенсації вартості 1/2 частини цього рухомого майна в розмірі 176356 грн.
Також судом першої інстанції встановлено, що 06.12.2017 ОСОБА_2 та членами його родини продано квартири за адресою: АДРЕСА_4 , за 50100 грн. Вказана квартира належала позивачу за зустрічним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності від 15.03.2007.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що ОСОБА_2  отримав в особисту приватну власність кошти в розмірі 12525 грн (1/4 від ціни продажу 50100 грн), які витратив 22.06.2018 при придбанні спірної квартири.
Отже, частка позивача за первісним позовом ОСОБА_1 у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 , становить 41/100 частини, а позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 – 59/100 частини.
Додатковим рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 14.04.2026 в задоволенні заяви представника ОСОБА_2 – адвоката Давигори С.А. про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу відмовлено.
Таке рішення суду мотивоване тим, що представником позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 – адвокатом Давигорою С.А. при подачі зустрічного позову заявлено попередній орієнтовний розрахунок понесених витрат в розмірі 10000 грн.
Однак, до закінчення судових дебатів адвокат не подала заяви про майбутнє надання нею доказів понесення витрат на правничу допомогу у 5 денний строк.
Не погоджуючись із такими рішеннями суду, представником ОСОБА_2 – адвокатом Давигорою С.А. подано апеляційну скаргу.
Скаржник не погоджується з рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 18.03.2026 в частині вирішення позовної вимоги про поділ квартири.
Вважає, що судом першої інстанції не в повній мірі з`ясовано всі обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Зазначає, що спірна квартира є особистою приватною власністю позивача за зустрічним позовом, оскільки кошти на її купівлю в розмірі 50100 грн ОСОБА_2 передали батьки та сестра від продажу нерухомого майна (квартири), що належала останнім на праві власності.
Вказує, що суд першої інстанції не перевірив, що квартира, яка є об`єктом поділу у даній справі, не могла бути придбана за рахунок спільних коштів, оскільки таких у колишнього подружжя не було.
Звертає увагу на те, що ОСОБА_1 не довела наявність грошових коштів на придбання квартири.
Відтак, в апеляційній скарзі просить скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 18.03.2026 в частині поділу квартири АДРЕСА_1 , та ухвалити в цій частині нове, яким визнати квартиру об`єктом особистої приватної власності ОСОБА_2 та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за припинення 5/32 частин у праві власності на вказану квартиру.
Також скаржник просить скасувати додаткове рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 14.04.2026 та ухвалити нове, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу пропорційно задоволеним позовним вимогам.
Зазначає, що стороною зустрічного позивача було подано заяву про ухвалення додаткового рішення у справі в строк, визначений ч. 8 ст. 141 ЦПК України, відтак суд безпідставно відмовив у задоволенні такої заяви.
04.05.2026 на адресу Черкаського апеляційного суду засобами поштового зв`язку від представника позивача за первісним позовом ОСОБА_1 – адвоката Хомич О.Є. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувані судові рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Зазначає, що ОСОБА_2 не доведено належними та допустимими доказами той факт, що спірна квартира є його особистою приватною власністю.
Крім того, в договорі купівлі-продажу квартири зазначено, що така квартира набувається покупцем у спільну сумісну власність подружжя, договір вчиняється за згодою дружини.
Заслухавши доповідь судді, представників учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів доходить таких висновків.
Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Однією з основних засад судочинства, визначених п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно із частиною першою статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.
Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.07.2018 у справі № 401/1221/16-ц, від 03.12.2018 у справі № 525/511/16-ц, від 24.01.2019 у справі № 728/1170/16-ц, від 31.01.2019 у справі № 686/23104/17.
Відповідно до частини першої статті 69, частини першої статті 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Як роз`яснено судам у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.
При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Верховний Суд у своїх постановах неодноразово наголошував, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого із подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Згідно з абзацом 2 частини другої статті 372 ЦК України за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.
Згідно із статтею 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.
Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно на підставі закону вважається таким, що належить подружжю.
Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.
Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.
Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена за її особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.
Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Судом встановлено, що 03.09.2016 між сторонами було зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 05.05.2026 у справі № 712/5029/25.
За час перебування у шлюбі в сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_6 , який проживає разом із матір`ю.
06.12.2017 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 продали належну їм на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15.03.2007 однокімнатну квартиру АДРЕСА_5 , що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу. Продаж квартири вчинено за 50100 грн.
У пункті 5 вказаного договору зазначено, що продавці стверджують та гарантують, що вказана квартира належить їм на праві особистої приватної власності і не є об`єктом спільної сумісної власності.
Відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 22.06.2018 ОСОБА_2 придбав у власність двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 42,0 кв.м., житловою площею 26,7 кв.м.
Згідно з п. 3 вказаного договору купівлі-продажу вартість продажу квартири становить 75400 грн.
Пунктом 9 договору передбачено, що квартира набувається покупцем у спільну сумісну власність подружжя, а договір вчиняється за згодою дружини ОСОБА_1 .
Судом першої інстанції також встановлено, що у вказаній квартирі на час вирішення справи судом проживає відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 , іншого житла ніж вказана квартира сторони на праві власності не мають.
Згідно з інформацією з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела та суми доходів, отриманих від податкових агентів, за період із 1 кварталу 2017 року по 4 квартал 2018 року, єдиним офіційним доходом ОСОБА_1 є отримана в 1 кварталі 2017 року державна соціальна матеріальна допомога в розмірі 1386,70 грн, а ОСОБА_2 – дохід від продажу рухомого майна в четвертому кварталі 2018 року у розмірі 68000 грн.
Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , виданого ТСЦ 7154, ОСОБА_2 03.05.2024 набув у власність автомобіль ACURA MDX, 2008 р.в., реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 .
Згідно з висновком експерта № 155 за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи, складеного 05.11.2025 судовим експертом автотоварознавцем Березовським А.А., ринкова вартість транспортного засобу ACURA MDX, 2008 р.в., реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , становить 352712 грн. 
Відповідно до висновку оціночно-будівельної експертизи № 11/25-ОБ від 19.01.2026, складеного судовим експертом Оніщенком Н.С., дійсна ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 42,0 кв.м., становить 1609260 грн.
Колегія суддів звертає увагу на те, що скаржник не погоджується з рішенням суду в частині поділу квартири, в іншій частині рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 18.03.2026 не оскаржується.
Так, позивач ОСОБА_1 просила визнати квартиру спільною сумісною власністю подружжя та у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частку вказаної квартири.
В свою чергу, ОСОБА_2 , подаючи зустрічний позов просив визнати вказану квартиру об`єктом спільної сумісної власності.
На підтвердження своїх доводів, ОСОБА_2 надано договір купівлі-продажу від 06.12.2017.
Так, з договору вбачається, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 продали належну їм на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15.03.2007 однокімнатну квартиру АДРЕСА_5 .
Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідачу за первісним позовом ОСОБА_2 належала 1/4 вказаної квартири. Відтак, внаслідок продажу частини належної йому квартири, ОСОБА_2 отримав в особисту приватну власність грошові кошти в розмірі 12525 грн (50100 грн / 4), які в подальшому витратив на купівлю квартири, що є об`єктом поділу в даній справі.
Відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 22.06.2018 ОСОБА_2 придбав у власність двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 42,0 кв.м., житловою площею 26,7 кв.м.
Згідно з п. 3 вказаного договору купівлі-продажу вартість продажу квартири становить 75400 грн.
Відповідно до п. 9 договору передбачено, зазначена квартира набувається покупцем у спільну сумісну власність подружжя, а договір вчиняється за згодою дружини ОСОБА_1 .
Таким чином, розмір частки, належної ОСОБА_2 у спірній квартирі на праві особистої приватної власності становить (18 %), а інша частина цієї квартири (82 %), за відсутності доказів протилежного, є спільною сумісною власністю подружжя.
Отже частка ОСОБА_1 у праві власності на спірну квартиру становить 41 % (82 / 2), а ОСОБА_2 – 59 % (82 / 2 + 18).
Доводи скаржника про те, що інші співвласники (батьки та сестра) передали йому свої частки грошей, не підтверджені жодними належними письмовими доказами.
Згідно зі ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Наявність або відсутність особистих приватних коштів та факт їх передачі (дарування) не можуть підтверджуватися виключно показаннями свідків, тим паче близьких родичів, які є зацікавленими особами. 
Оскільки позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 не надав належних та допустимих доказів на спростування презумпції спільності майна подружжя щодо решти 82 % вартості квартири, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про такий розподіл часток.
Також, представником ОСОБА_2 – адвокатом Давигорою С.А. до суду апеляційної інстанції було подано клопотання про допит свідків, а саме ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , які є родичами позивача за зустрічним позовом.
Клопотання мотивоване тим, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у допиті вказаних осіб, оскільки свідки можуть підтвердити факт передачі грошових коштів (їхніх часток від продажу іншої квартири) ОСОБА_2 для купівлі спірного нерухомого майна та спростувати презумпцію спільності майна подружжя. 
Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до вимог ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Оскільки судом першої інстанції відмовлено у допиті свідків, колегія суддів зазначає, що відсутні правові підстави для задоволення аналогічного клопотання на стадії апеляційного розгляду. Будь-яких нових обґрунтувань щодо доцільності допиту свідків заявником в клопотанні наведено не було.
Відтак, колегія суддів зазначає, що у задоволенні клопотанні про допит свідків слід відмовити.
Враховуючи викладене вище, апеляційний суд зазначає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та на їх правильність не впливають.
Порушень норм процесуального права, які давали б підстави для скасування рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 18.03.2026, колегією суддів не встановлено.
Щодо додаткового рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 14.04.2026, апеляційний суд зазначає наступне.
Частинами першою та другою статті 15 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до змісту частини першої — четвертої статті 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.
У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
Аналіз частини другої статті 134 ЦПК України свідчить про те, що у разі неподання попереднього розрахунку в суду є право, а не обов`язок відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат. Тобто неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат не є безумовною підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат. У разі неподання попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат.
Аналогічні висновки Верховного Суду сформульовані в постановах від 17.02.2026 в справі № 396/1191/22, від 03.09.2025 в справі № 127/3691/24, від 08.03.2023 в справі № 755/7694/20.
Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України). 
Якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог (частина перша статті 246 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 13.12.2023 в справі № 907/850/22 вказано, що:
«сторона, яка має намір отримати відшкодування судових витрат за результатами розгляду спору по суті повинна, по-перше, зазначити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла або очікує понести у зв`язку із розглядом справи у першій заяві по суті спору; по-друге, заявити про це до закінчення судових дебатів у справі; по-третє, подати до суду докази на підтвердження розміру таких витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. 
Процесуальний закон не визначає конкретних вимог щодо змісту та форми такої заяви, зокрема не вказує на те, що вона повинна бути зроблена лише у письмовій формі, а також, що така заява має бути зроблена на певній процесуальній стадії. Закон лише встановлює граничний строк звернення із заявою – до закінчення судових дебатів.
Потрібно розрізняти наслідки своєчасного неподання заяви про відшкодування судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, та доказів на підтвердження їх розміру, та загальні правила розподілу судових витрат за результатами розгляду справи. Неподання чи незаявлення стороною до закінчення судових дебатів у справі про необхідність розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, крім судового збору, є підставою для відмови у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо таких судових витрат.»
Правила подання до закінчення судових дебатів у справі доказів на підтвердження понесених сторонами судових витрат встановлюються у випадку, коли справа слухається у відкритому судовому засіданні. В іншому випадку, коли справа призначається до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін для вирішення судом питання розподілу судових витрат у справі достатнім буде зазначити про ці докази у прохальній частині позовної заяви або ж надати їх протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови попередження про це до прийняття рішення по суті (постанова Верховного Суду від 21.10.2021 у справі № 620/2936/20).
У додатковій постанові Верховного Суду від 22.03.2018 у справі № 910/9111/17 вказано, що відшкодування судових витрат, у тому числі на професійну правничу допомогу, здійснюється за наявності відповідної заяви (клопотання) сторони, яку вона зробила до закінчення судових дебатів, а в суді касаційної інстанції – до прийняття постанови у справі.
Відповідно, якщо учасник справи до закінчення судових дебатів (у суді касаційної інстанції – до прийняття постанови у справі) не заявив клопотання про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу, суд не має підстав для розгляду питання про розподіл здійснених учасником витрат на професійну правничу допомогу.
Відмовляючи в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення у справі, суд першої інстанції зазначив, що до закінчення судових дебатів адвокат не подала заяви про майбутнє надання нею доказів понесення витрат на правничу допомогу.
В апеляційній скарзі адвокат Давигора С.А. зазначає, що під час судових дебатів, що мали місце 04.03.2026, стороною відповідача за первісним позовом було зазначено про стягнення судових витрат на користь ОСОБА_2 .
Так, апеляційний суд, дослідивши звукозапис судового засідання від 04.03.2026, встановив, що адвокат Давигора С.А. в судових дебатах просила задовольнити зустрічний позов, первісний позов задовольнити в частині поділу автомобіля та здійснити розподіл судових витрат.
Із рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18.03.2026 вбачається, що судом було вирішено питання про розподіл судових витрат між сторонами за наявними в матеріалах справи доказами, а саме витрат на сплату судового збору та витрат на проведення судових експертиз.
Колегія суддів зазначає, що на момент ухвалення рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18.03.2026 в матеріалах справи були відсутні докази на підтвердження факту понесення ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу.
Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що сторона позивача за зустрічним позовом не заявила до судових дебатів про намір надати відповідні докази після ухвалення рішення.
Згідно з висновком, викладеним Верховним Судом у постанові від 08.09.2025 у справі № 756/5565/23, незаявлення до ухвалення судового рішення про необхідність розподілу витрат на правничу допомогу та про подання відповідних доказів протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду є підставою для відмови у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо таких судових витрат.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви представника ОСОБА_2 – адвоката Давигори С.А. про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду та не дають підстав для скасування оскаржуваного додаткового рішення.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Давигори Світлани Анатоліївни залишити без задоволення.
Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 18 березня 2026 року та додаткове рішенняСоснівського районного суду м. Черкаси від 14 квітня 2026 року у даній справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених Цивільним процесуальним кодексом України.
Повний текст постанови складено 16 липня 2026 року.

Судді Ю.В Сіренко

Л.І. Василенко

О.В. Карпенко