КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
28 липня 2026 року м. Київ №320/21386/25
Суддя Київського окружного адміністративного суду Лисенко В.І., розглянувши адміністративну справу в порядку письмового провадження за позовною заявою  ОСОБА_1 до Національної комісії з питань закордонних українців при Кабінеті Міністрів України про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування рішення,
в с т а н о в и в:
До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Національної комісії з питань закордонних українців, у якому просить суд:
- визнати протиправними дії Національної комісії з питань закордонних українців при Кабінеті Міністрів України, які полягають у відмові надати громадянину російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , статус закордонного українця;
- визнати протиправним та скасувати рішення 58-го засідання Національної комісії з питань закордонних українців при Кабінеті Міністрів України, яке відбулося 09.12.2024, про відмову громадянину російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у наданні статусу закордонного українця.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач має українське етнічне походження та подав відповідачу заяву про надання статусу закордонного українця. Однак, Національна комісія з питань закордонних українців своїм рішенням від 09.12.2024 відмовила у наданні відповідного статусу за відсутності правових підстав для відмови у задоволенні заяви позивача. Вважаючи дії та рішення відповідача протиправними, позивач звернувся до суду.
Відповідач проти позову заперечував з підстав, викладених у відзиві на адміністративний позов, в якому зазначив, що з метою перевірки правдивості наданої заявниками інформації, а також відомостей, які є підставою для відмови у наданні статусу закордонного українця, МЗС робить відповідні запити до компетентних органів України. За результатами розгляду справи позивача та листів компетентних органів України на 58-му засіданні Національної комісії з питань закордонних українців прийнято рішення про відмову у наданні позивачу статусу закордонного українця виходячи з інтересів національної безпеки України. 
Позивач також надав до суду відповідь на відзив та заперечення, у яких наголошено на обґрунтованості позовних вимог.
Відповідачем направлено до суду заперечення (на відповідь на відзив), в яких представником відповідача зазначено про те, що доводи позивача жодним чином не спростовують правомірності спірних дій та рішення.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 06.05.2025 відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, а також витребувано від відповідача рішення 58-го засідання Національної комісії з питань закордонних українців, яке відбулося 09.12.2024, про відмову громадянину російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у наданні статусу закордонного українця, а також усі наявні документи, що стали підставою для прийняття оскаржуваного рішення.
Від представника позивача надійшло клопотання про витребування у відповідача доказів, що стали підставою для прийняття оспорюваного рішення у справі.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 22.09.2025 витребувано від Національної комісії з питань закордонних українців додаток до листа Адміністрації державної прикордонної служби України від 19.08.2024 № 05.3/54098-24-Вих, лист Служби зовнішньої розвідки України від 03.09.2024 № 11/3/6594-дск, витяг з рішення 58-го засідання Національної комісії з питань закордонних українців про відмову громадянину російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у наданні статусу закордонного українця.
29.09.2025 відповідачем долучено до матеріалів справи лист Адміністрації державної прикордонної служби України від 19.08.2024 № 05.3/54098-24-Вих та додаток до нього. 
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином російської федерації, що підтверджується копією паспорта.
Як зазначено у позовній заяві, через злочинні дії посадових осіб російської федерації, реагуючи на реальні загрози своєму життю та здоров`ю, а також життю та здоров`ю членів своєї сім`ї, ОСОБА_1 у 2020 році був вимушений виїхати з території російської федерації і переховуватися на території країн Європейського Союзу, зокрема у Королівстві Іспанія.
06.05.2023 позивач подав до Консульства України в Малазі заяву про надання статусу закордонного українця, адресовану Національній комісії з питань закордонних українців при Кабінеті Міністрів України.
04.06.2024 листом Генерального консульства в Малазі № 61416/415-169/4-52454-ВН заяву позивача та додані до неї документи направлено дипломатичною поштою до МЗС України для попереднього розгляду та подальшої передачі на розгляд Національної комісії з питань закордонних українців.
21.06.2024 листом МЗС України № 415/26-169/4-85637 представника позивача повідомлено, що подані ним документи відповідають вимогам законодавства України та плануються для внесення на розгляд Національної комісії з питань закордонних українців.
26.06.2024 представник позивача звернувся до МЗС України з клопотанням про приєднання до матеріалів справи додаткових документів, а саме: копії витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань в кримінальному провадженні № 22024000000000379 від 02.05.2024 щодо внесення відомостей про вчинене кримінальне правопорушення відповідно до заяви ОСОБА_2 від 28.02.2024 в інтересах громадянина російської федерації ОСОБА_1 щодо порушення уповноваженими особами органів державної влади російської федерації рівноправності громадян залежно від їх національної, регіональної належності та за іншими ознаками; витягу з публікації у виданні Іспанії «El Mundo», назва якої в перекладі українською: «Російський бізнесмен, який виграв битву проти Путіна в Іспанії: «Він консолідує тих, хто не підтримує війну в Україні».
З метою підготовки до проведення засідання Національної комісії з питань закордонних українців та перевірки правдивості наданої заявниками інформації, наявності у них громадянства України, а також відомостей, які є підставою для відмови їм у наданні статусу закордонного українця, МЗС України зроблено запити до компетентних органів України: Державної міграційної служби України, Адміністрації державної прикордонної служби України, Служби безпеки України та Служби зовнішньої розвідки України.
22.08.2024 Державна міграційна служба України листом № 6.5-9393/6-24 повідомила МЗС України про те, що позивач з питань набуття громадянства України не звертався.
19.08.2024 Адміністрація державної прикордонної служби України листом № 05.3/54098-24-Вих запропонувала МЗС України відмовити позивачу, дії якого суперечать інтересам національної безпеки України, у наданні статусу закордонного українця. До листа додано довідковий матеріал, згідно з яким ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у 2000-х був держслужбовцем рф. До 2021 року працював гендиректором концерну «Покровський» - одного з найбільших агроконцернів. На території росії щодо нього наявні кримінальні провадження за підозрою у корупції. До заочного арешту та конфіскації активів активно співпрацював з федеральною та місцевою владою. У 2021 році покинув рф.
16.08.2024 Служба безпеки України листом № 2/3/3-9702нт повідомила МЗС України, що в інтересах забезпечення національної безпеки України не вбачається доцільним оформити посвідчення закордонного українця громадянину рф ОСОБА_1 
03.09.2024 Служба зовнішньої розвідки України листом № 11/3/6594-дск повідомила МЗС України про недоцільність надання статусу закордонного українця громадянину рф ОСОБА_1 
09.12.2024 під час 58-го засідання Національної комісії з питань закордонних українців за результатом розгляду заяви позивача та усіх наявних матеріалів вирішено відмовити у наданні статусу закордонного українця громадянину російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виходячи з інтересів національної безпеки України.
Суд звертає увагу, що матеріали справи містять витяг з протоколу 58-го засідання Національної комісії з питань закордонних українців від 08.12.2024, відповідно до якого Національна комісія з питань закордонних українців ухвалила рішення про відмову в наданні позивачу статусу закордонного українця. Водночас, як зазначає Національна комісія з питань закордонних українців у відзиві на позовну заяву, оскаржуване рішення ухвалене саме 09.12.2024, а при оформленні витягу з протоколу було допущено описку та помилково зазначено, що засідання відбулося 08.12.2024.
Вважаючи дії та прийняте рішення відповідача щодо відмови у наданні статусу закордонного українця протиправними, позивач звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав та інтересів.
Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд застосовує джерела правового регулювання у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, та зважає на наступне.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За правилами п.п. 2, 3 ч. 1, ч. 7 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень, визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій.
Іноземці, особи без громадянства та іноземні юридичні особи користуються в Україні таким самим правом на судовий захист, що й громадяни та юридичні особи України.
Відповідно до ч. 2 ст. 46 КАС України позивачем в адміністративній справі можуть бути громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, підприємства, установи, організації (юридичні особи), суб`єкти владних повноважень.
Отже, ОСОБА_1 , як іноземцю, який вважає, що діями та рішенням Національної комісії з питань закордонних українців як суб`єкта владних повноважень, порушено його права, свободи та законні інтереси, надано право на судовий захист.
Як визначено у преамбулі до Закону України «Про закордонних українців» від 04.03.2004 № 1582-IV (далі - Закон № 1582-IV), українська держава сприяє розвитку національної свідомості українців, які проживають за межами України, зміцненню зв`язків з батьківщиною та поверненню їх в Україну. Відповідно до статті 12 Конституції України держава дбає про задоволення національно-культурних і мовних потреб українців, які проживають за її межами.
Відповідно до наданого у ст. 1 Закону № 1582-IV визначення понять, закордонний українець - це особа, яка є громадянином іншої держави або особою без громадянства, а також має українське етнічне походження або є походженням з України; українське етнічне походження - це належність особи або її предків до української нації та визнання нею України батьківщиною свого етнічного походження.
Термін «українська національна ідентичність» вживається в цьому Законі у значенні, наведеному в Законі України «Про основні засади державної політики у сфері утвердження української національної та громадянської ідентичності».
Згідно з п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про основні засади державної політики у сфері утвердження української національної та громадянської ідентичності» від 13.12.2022 № 2834-IX, українська національна ідентичність - стійке усвідомлення особою належності до української нації як самобутньої спільноти, об`єднаної назвою, символами, географічним та етносоціальним походженням, історичною пам`яттю, комплексом духовно-культурних цінностей, зокрема українською мовою і народними традиціями.
Положеннями ст. 3 Закону № 1582-IV передбачено, що умовами надання особі статусу закордонного українця є: 1) українська національна ідентичність; 2) українське етнічне походження або походження з України; 3) письмове звернення щодо бажання мати статус закордонного українця; 4) досягнення особою 16-річного віку; 5) відсутність громадянства України.
Українське етнічне походження або походження з України заявник підтверджує відповідними документами або свідченнями громадян України, закордонних українців чи громадських організацій закордонних українців.
Особа, яка бажає набути статусу закордонного українця, подає письмову заяву про надання статусу закордонного українця: на території України - до Міністерства закордонних справ України, а за кордоном - до дипломатичних установ України за формою, встановленою Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону № 1582-IV до заяви про надання статусу закордонного українця додаються: 1) паспортний документ або документ, що його замінює; 2) документи чи свідчення, які підтверджують українське етнічне походження або походження з України, відповідно до частини другої статті 3 цього Закону.
За правилами ст. 6 Закону № 1582-IV, підставою для відмови у наданні статусу закордонного українця особі є: 1) дії, вчинені особою, які суперечать інтересам національної безпеки України; 2) подання завідомо неправдивих даних або підроблених документів для отримання відповідного статусу; 3) порушення інших вимог, передбачених Порядком про оформлення і видачу посвідчення закордонного українця.
Як вбачається з матеріалів справи, заява ОСОБА_1 про надання статусу закордонного українця була обґрунтована тим, що він має українське етнічне походження (походження з України). 
На підтвердження наявності підстави для надання статусу закордонного українця, передбаченої п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону № 1582-IV, позивач разом із заявою подав копії таких документів: 
- Військового квитка серії НОМЕР_1 , виданого на ім`я ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 з відміткою про національність - українець;
- Посвідки про народження ОСОБА_3 (батька позивача) ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Кучинівка Щорсовського району Чернігівської області, виданої 17.10.1946 Виконавчим комітетом Кучинівської сільської ради Щорського району Чернігівської області, серії НОМЕР_2 ;
- Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження ОСОБА_3 (батька позивача) № 00036111388, сформованого 12.07.2022 Печерським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ);
- Архівної довідки Державного архіву Чернігівської області Чернігівської обласної державної адміністрації від 11.07.2022 № К-920 про народження ОСОБА_4 (діда позивача) ІНФОРМАЦІЯ_3 у с. Кучинівка Великощимельської волості Городнянського повіту Чернігівської губернії. 
Крім того, згідно з паспортом, позивач народився і проживав у м. Ростов-на-Дону, що розташоване на території Ростовської області російської федерації. Ростовська область російської федерації згідно з Указом Президента України «Про історично населені українцями території Російської Федерації» від 22.01.2024 № 17/2024 належить до історично населених українцями територій.
У даній справі сторонами не оспорюється факт українського етнічного походження ОСОБА_1 . У рішенні Національної комісії з питань закордонних українців від 09.12.2024 та у відзиві на адміністративний позов не заперечується та не ставиться під сумнів правдивість повідомленої позивачем інформації та достовірність наданих ним документів для отримання відповідного статусу, а також відсутні посилання на порушення інших вимог, передбачених Порядком про оформлення і видачу посвідчення закордонного українця, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.11.2004 № 1531 (далі - Порядок № 1531).
Як вбачається з витягу з протоколу 58-го засідання Національної комісії з питань закордонних українців від 09.12.2024, позивачу відмовлено у наданні статусу закордонного українця із зазначенням такої підстави: «виходячи з інтересів національної безпеки України».
Вирішуючи даний спір, суд зазначає, що рішення про надання, відмову або припинення статусу закордонного українця приймає Національна комісія з питань закордонних українців.
Відповідно до ч.ч. 5-7 ст. 2 Закону № 1582-IV Національна комісія розглядає заяви на отримання статусу закордонного українця у термін до 90 днів з дня реєстрації заяви у Національній комісії та приймає рішення про надання або відмову у наданні такого статусу.
У разі позитивного рішення щодо надання статусу закордонного українця Національна комісія видає особі посвідчення встановленого зразка, який затверджується Кабінетом Міністрів України.
У разі відмови у наданні статусу закордонного українця особі видається копія відповідного рішення Національної комісії. У такому випадку за особою залишається право повторного звернення щодо надання статусу закордонного українця до Національної комісії.
Аналогічні правила розгляду заяв про надання статусу закордонного українця визначені в п. 4 Порядку № 1531.
Порядок ухвалення та оформлення рішень Національної комісії з питань закордонних українців визначений у п.п. 6, 7 Положення про Національну комісію з питань закордонних українців, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.08.2004 № 1024 (далі - Положення № 1024), згідно з яким рішення Комісії приймається простою більшістю голосів присутніх на засіданні членів Комісії. У разі рівного розподілу голосів вирішальним є голос голови Комісії.
Рішення Комісії оформляється протоколом, який підписує її голова, а у разі відсутності голови Комісії - один з його заступників.
З урахуванням викладеного, суд акцентує увагу, що рішення 58-го засідання Національної комісії з питань закордонних українців, яке відбулося 09.12.2024, про відмову ОСОБА_1 у наданні статусу закордонного українця оформлене виключно протоколом засідання та окремим документом не викладалося. 
Відповідач у відзиві на позовну заяву також зазначає, що оскаржуване рішення було оформлене саме витягом з протоколу 58-го засідання Національної комісії з питань закордонних українців.
За вказаних обставин, суд дійшов висновку, що наданий відповідачем витяг з протоколу 58-го засідання Національної комісії з питань закордонних українців від 09.12.2024 повинен містити інформацію про рішення, прийняте за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 , а також про правові та фактичні підстави відмови у наданні позивачу статусу закордонного українця. 
Судом встановлено, що витяг з протоколу 58-го засідання Національної комісії з питань закордонних українців від 09.12.2024 містить відомості виключно про зміст прийнятого рішення та загальне посилання на те, що позивачу відмовлено у наданні статусу закордонного українця виходячи з інтересів національної безпеки України. 
Правові та фактичні підстави для прийняття такого рішення у витязі з протоколу 58-го засідання Національної комісії з питань закордонних українців від 09.12.2024, що наданий суду відповідачем, не зазначені. 
При цьому, відповідачем у відзиві на позовну заяву зазначено, що оскаржуване рішення прийняте за результатами розгляду усіх наявних матеріалів, зокрема листів Державної міграційної служби України від 22.08.2024 № 6.5-9393/6-24, Адміністрації державної прикордонної служби України від 19.08.2024 № 05.3/54098-24-Вих, Служби безпеки України від 16.08.2024 № 2/3/3-9702нт та Служби зовнішньої розвідки України від 03.09.2024 № 11/3/6594дск, а підставою для відмови ОСОБА_1 у наданні статусу закордонного українця є п. 1 ч. 1 ст. 6 Закону № 1582-IV.
Щодо формування матеріалів справи ОСОБА_1 , за результатами розгляду яких прийнято оскаржуване рішення, суд зазначає таке.
Питання щодо надання або відмови у наданні статусу закордонного українця оформлюється відповідним рішенням Національної комісії з питань закордонних українців, прийняттю якого передує певна процедура.
Відповідно до п.п. 3, 4 Порядку № 1531 особа, яка виявила бажання набути статус закордонного українця, подає письмову заяву за формою згідно з додатком МЗС або представництву МЗС на території України, за кордоном - закордонній дипломатичній установі України.
До заяви про надання статусу закордонного українця додаються: паспортний документ або документ, що його замінює; копії документів, які засвідчують українське етнічне походження або походження з України (свідоцтво або інші документи про народження особи або її родичів, документи, що підтверджують факт проживання особи на території України, та у разі потреби інші документи); дві кольорові фотокартки розміром 30 х 40 міліметрів; квитанція про оплату заявником послуг, пов`язаних з оформленням і видачею посвідчення.
До документів можуть додаватися письмові свідчення громадян України або закордонних українців (не менш як трьох осіб), які підтверджують українське етнічне походження або походження з України заявника, а також характеристика-клопотання громадської організації закордонних українців, членом якої є заявник.
Заява про надання статусу закордонного українця та інші документи, подані представництву МЗС на території України, за кордоном - закордонній дипломатичній установі України, не пізніше ніж через два місяці з дня їх отримання надсилаються Національній комісії дипломатичною поштою або фельд`єгерським зв`язком.
З метою отримання інформації щодо наявності у заявника громадянства України МЗС передає заяви ДМС, яка протягом двох тижнів повідомляє про результати розгляду Національну комісію.
Отже, положеннями п.п. 3, 4 Порядку № 1531 визначено коло документів та джерела їх походження, на підставі яких Національна комісія з питань закордонних українців ухвалює рішення про надання або відмову у наданні статусу закордонного українця. 
Окрім заяви особи, яка виявила бажання набути статус закордонного українця та доданих до неї документів, матеріали справи включають інформацію щодо наявності у заявника громадянства України, отриману від Державної міграційної служби України через Міністерство закордонних справ України.
На момент звернення позивача із заявою про надання статусу закордонного українця від 06.05.2023 та ухвалення відповідачем рішення від 09.12.2024 про відмову в наданні йому відповідного статусу, положеннями Порядку № 1531 не було передбачено вжиття інших заходів у процедурі оформлення статусу закордонного українця, зокрема направлення запитів до Адміністрації державної прикордонної служби України, Служби безпеки України та Служби зовнішньої розвідки України.
Суд зазначає, що згодом п. 4 Порядку № 1531 було доповнено новим абзацом, відповідно до якого з метою отримання інформації щодо вчинення або невчинення заявником дій, які суперечать інтересам національної безпеки України, Національна комісія має право звертатися до СБУ, Адміністрації Держприкордонслужби, Служби зовнішньої розвідки, які протягом двох тижнів з дня отримання такого звернення повідомляють про результати його розгляду Національній комісії. 
Однак, такі зміни були внесені до п. 4 Порядку № 1531 лише 25.10.2025 внаслідок набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.2025 № 1357 «Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 10 серпня 2004 р. № 1024 і від 17 листопада 2004 р. № 1531».
Згідно з п.п. 1, 2 Положення № 1024 Національна комісія з питань закордонних українців (далі - Комісія) є постійно діючим органом при Кабінеті Міністрів України, основним завданням якої є розгляд питань, пов`язаних із наданням, відмовою або припиненням дії статусу закордонного українця. Комісія у своїй діяльності керується Конституцією та Законами України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, а також цим Положенням.
Комісія: розглядає заяви про надання статусу закордонного українця; приймає рішення про надання, відмову або припинення дії статусу закордонного українця; видає посвідчення закордонного українця; видає копії рішень про відмову у наданні статусу закордонного українця, а також дублікати посвідчення закордонного українця.
Пунктом 3 Положення № 1024 у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, було передбачено, що Комісія має право, зокрема, одержувати в установленому порядку від центральних і місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій закордонних українців необхідну для її діяльності інформацію.
Разом з тим, Служба безпеки України та Служба зовнішньої розвідки України не належали до переліку органів та організацій, що був визначений у п. 3 Положення № 1024 у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.
Служба безпеки України - державний орган спеціального призначення з правоохоронними функціями, який забезпечує державну безпеку України (ч. 1 ст. 1 Закону України «Про Службу безпеки України» від 25.03.1992 № 2229-XII).
Служба зовнішньої розвідки України є розвідувальним органом України, який функціонує як окремий державний орган, не належить до системи органів виконавчої влади та здійснює свою діяльність під загальним керівництвом Президента України та демократичним цивільним контролем відповідно до Закону України «Про розвідку» (ч. 1 ст. 1 Закону України «Про Службу зовнішньої розвідки України» від 01.12.2005 № 3160-IV).
Лише з набранням чинності 25.10.2025 постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.2025 № 1357 «Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 10 серпня 2004 р. № 1024 і від 17 листопада 2004 р. № 1531» абз. 2 п. 3 Положення № 1024 після слів «центральних і місцевих органів виконавчої влади» було доповнено словами «, інших державних органів». 
Відтак, суд приходить до висновку, що направлення звернень до Служби безпеки України та Служби зовнішньої розвідки України з метою отримання інформації щодо вчинення або невчинення заявником дій, які суперечать інтересам національної безпеки України, було включене до процедури ухвалення рішення про надання або відмову в наданні статусу закордонного українця лише 25.10.2025.
На момент надходження, розгляду і вирішення заяви ОСОБА_1 про надання йому статусу закордонного українця направлення відповідних запитів не було визначене Порядком № 1531 як елемент процедури ухвалення відповідного рішення, а Служба безпеки України та Служба зовнішньої розвідки України не належали до переліку органів та організацій, визначених Положенням № 1024, від яких Національна комісія з питань закордонних українців мала право одержувати необхідну для її діяльності інформацію.
У справі, яка розглядається, суд встановив, що при прийнятті рішення за результатами поданої позивачем заяви, відповідач, окрім інформації, передбаченої п. 4 Порядку № 1531, керувався також листами Служби безпеки України від 16.08.2024 № 2/3/3-9702нт та Служби зовнішньої розвідки України від 03.09.2024 № 11/3/6594дск, тобто вийшов за межі встановленої процедури ухвалення рішення про надання або про відмову в наданні статусу закордонного українця.
Щодо наявності обставин, за яких особі може бути відмовлено у наданні статусу закордонного українця та правової підстави для відмови у наданні відповідного статусу ОСОБА_1 , суд зазначає таке.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 6 Закону № 1582-IV підставою для відмови у наданні статусу закордонного українця особі є дії, вчинені особою, які суперечать інтересам національної безпеки України.
За твердженням відповідача, викладеним у відзиві на позовну заяву, правовою підставою для прийняття оскаржуваного рішення є саме зазначена норма. 
При цьому, безпосередньо у витязі з протоколу 58-го засідання Національної комісії з питань закордонних українців від 09.12.2024 посилання на норму права, згідно з якою ОСОБА_1 відмовлено у наданні статусу закордонного українця, відсутнє взагалі, а вказана в такому рішенні фактична підстава - «виходячи з інтересів національної безпеки України» не узгоджується зі змістом п. 1 ч. 1 ст. 6 Закону № 1582-IV.
Суд наголошує, що в силу вимог п. 1 ч. 1 ст. 6 Закону № 1582-IV підставою для відмови у наданні ОСОБА_1 статусу закордонного українця могло бути встановлення факту вчинення ним дій, які суперечать інтересам національної безпеки України.
Разом з тим, у витязі з протоколу 58-го засідання Національної комісії з питань закордонних українців від 09.12.2024 відсутній висновок про вчинення позивачем дій, які б суперечили інтересам національної безпеки України.
У ході розгляду справи у відзиві на позовну заяву, запереченнях проти відповіді на відзив та в інших заявах, поданих до суду, Національною комісією з питань закордонних українців не повідомлялося про вчинення ОСОБА_1 конкретних дій, які були оцінені нею як такі, що суперечать інтересам національної безпеки України.
Суд зауважує, що листи Державної міграційної служби України від 22.08.2024 № 6.5-9393/6-24, Адміністрації державної прикордонної служби України від 19.08.2024 № 05.3/54098-24-Вих, Служби безпеки України від 16.08.2024 № 2/3/3-9702нт та Служби зовнішньої розвідки України від 03.09.2024 № 11/3/6594дск також не містять посилань на факти, які б вказували на дії позивача, вчинення яких, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 6 Закону № 1582-IV, є перешкодою для набуття статусу закордонного українця. 
Так, лист Державної міграційної служби України від 22.08.2024 № 6.5-9393/6-24 містив виключно інформацію про те, що позивач з питань набуття громадянства України не звертався.
Служба безпеки України листом від 16.08.2024 № 2/3/3-9702нт повідомила, що за результатами проведеної перевірки підстав, які б унеможливлювали набуття статусу закордонного українця особами, зазначеними у листі, на той час не отримано. Водночас Служба безпеки України повідомила власну позицію про те, що в інтересах забезпечення національної безпеки України не вбачається доцільним оформити посвідчення закордонного українця громадянину рф ОСОБА_1 . 
Згідно з листом від 03.09.2024 № 11/3/6594дск Служба зовнішньої розвідки України повідомила про недоцільність надання статусу закордонного українця громадянину рф ОСОБА_1 без будь-якого обґрунтування своєї позиції чи надання відомостей про факти вчинення позивачем дій, які суперечать інтересам національної безпеки України.
Лист Адміністрації державної прикордонної служби України від 19.08.2024 № 05.3/54098-24-Вих містить пропозицію відмовити ОСОБА_1 , дії якого суперечать інтересам національної безпеки України, у наданні статусу закордонного українця. 
За змістом вказаного листа, висновок Адміністрації державної прикордонної служби України стосовно того, що дії позивача суперечать інтересам національної безпеки України, ґрунтується на довідковому матеріалі, відповідно до якого ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у 2000-х був держслужбовцем рф. До 2021 року працював гендиректором концерну «Покровський» - одного з найбільших агроконцернів. На території росії щодо нього наявні кримінальні провадження за підозрою у корупції. До заочного арешту та конфіскації активів він активно співпрацював з федеральною та місцевою владою. У 2021 році покинув рф.
Суд констатує, що прийняття рішення про надання, відмову або припинення статусу закордонного українця віднесено до повноважень Національної комісії з питань закордонних українців. Відповідно, до виключної компетенції відповідача належить перевірка виконання умов надання особі статусу закордонного українця, визначених ст. 3 Закону № 1582-IV та з`ясування підстав для відмови у наданні статусу закордонного українця особі, закріплених у ст. 6 Закону № 1582-IV.
Пунктом 6 Положення № 1024 установлено, що рішення Комісії приймається простою більшістю голосів присутніх на засіданні членів Комісії. У разі рівного розподілу голосів вирішальним є голос голови Комісії.
Отже, Національна комісія з питань закордонних українців є самостійною у прийнятті рішення про надання або відмову в наданні громадянам іншої держави або особам без громадянства статусу закордонного українця. 
При цьому, положеннями Закону № 1582-IV та нормами Порядку № 1531 і Положення № 1024, чинними на момент ухвалення оскаржуваного рішення на відповідача не було покладено обов`язку враховувати позицію інших державних органів стосовно доцільності надання відповідним особам статусу закордонного українця. 
Надання Національній комісії з питань закордонних українців рекомендацій чи пропозицій щодо доцільності надання певним особам статусу закордонного українця іншими державними органами не передбачене також нормами Порядку № 1531 та Положення № 1024 у редакції зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.2025 № 1357 «Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 10 серпня 2004 р. № 1024 і від 17 листопада 2004 р. № 1531».
Суд зауважує, що після 25.10.2025 Національній комісії з питань закордонних українців надано право, а не покладено обов`язок, звертатися до Служби безпеки України, Адміністрації Держприкордонслужби, Служби зовнішньої розвідки України з метою отримання інформації щодо вчинення або невчинення заявником дій, які суперечать інтересам національної безпеки України, а не з метою отримання пропозицій чи рекомендацій стосовно доцільності надання відповідним особам статусу закордонного українця. 
Щодо інформації, викладеної у додатку до листа від 19.08.2024 № 05.3/54098-24-Вих, суд зазначає, що наданий Адміністрацією Державної прикордонної служби України довідковий матеріал щодо ОСОБА_1 не визнавався Національною комісією з питань закордонних українців як такий, що містить інформацію про дії позивача, які суперечать інтересам національної безпеки України. Відповідна оцінка зазначеного довідкового матеріалу відсутня як у витязі з протоколу 58-го засідання Національної комісії з питань закордонних українців від 09.12.2024, так і в заявах по суті справи, поданих відповідачем в ході вирішення цього спору. 
Водночас зміст обґрунтування, викладеного у витязі з протоколу 58-го засідання Національної комісії з питань закордонних українців від 09.12.2024, яке зводиться до твердження про відмову в наданні ОСОБА_1 статусу закордонного українця «виходячи з інтересів національної безпеки України», дає підстави для висновку, що при прийнятті оскаржуваного рішення відповідач керувався виключно позицією Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та не перевіряв наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні статусу закордонного українця, які визначені Законом № 1582-IV.
Таким чином, Національна комісія не встановила та не відобразила у своєму рішенні юридичного факту вчинення позивачем конкретних дій, які суперечать інтересам національної безпеки України, як цього вимагає пункт 1 частини першої статті 6 Закону № 1582-IV. Натомість передбачену законом підставу для відмови фактично було підмінено загальним посиланням на інтереси національної безпеки України та міркуваннями щодо недоцільності надання позивачу статусу закордонного українця, викладеними у листах інших державних органів.
На переконання суду відмова Національної комісії з питань закордонних українців у наданні особі статусу закордонного українця повинна бути мотивованою із посиланням на норму права, відповідно до якої прийнято рішення та на обставини, які б вказували на наявність підстав для застосування відповідної норми права до заявника. 
При вирішенні спору суд керується усталеною та послідовною практикою Верховного Суду (постанова від 21.10.2021 у справі № 640/17797/20), за висновками якого загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як актів правозастосування, є їх обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.
Обґрунтованість, в силу статті 2 КАС України, є однією з обов`язкових ознак рішення (дії, бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, що підлягає встановленню адміністративним судом.
Рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.
При цьому, у витязі з протоколу 58-го засідання Національної комісії з питань закордонних українців від 09.12.2024, яким оформлене рішення про відмову в наданні ОСОБА_1 статусу закордонного українця, не зазначено норму права, на підставі якої прийнято рішення та не наведено обставин, які б вказували на встановлення відповідачем однієї з визначених ст. 6 Закону № 1582-IV підстав для відмови в наданні позивачу такого статусу. 
Тобто, ухвалене відповідачем рішення не містить посилання на юридичну підставу його прийняття, а також не містить вказівки на ті обставини, які передбачені ст. 6 Закону № 1582-IV як підстави для відмови у наданні особі статусу закордонного українця.
У ході розгляду справи відповідач, вказавши на правову підставу для відмови в наданні позивачу статусу закордонного українця, а саме на п. 1 ч. 1 ст. 6 Закону № 1582-IV, не зазначив, які саме дії, вчинені ОСОБА_1 , були визнані такими, що суперечать інтересам національної безпеки України. За змістом відзиву на позовну заяву, позиція відповідача обмежується твердженням про те, що при прийнятті рішення від 09.12.2024 Національна комісія з питань закордонних українців врахувала усю інформацію, надану позивачем, а також інформацію, отриману від центральних органів виконавчої влади (до яких Служба безпеки України та Служба зовнішньої розвідки України не належать). 
Відтак, з урахуванням встановлених обставин справи та наведених норм чинного законодавства України, суд дійшов висновку про те, що Національна комісія з питань закордонних українців безпідставно відмовила у наданні ОСОБА_1 статусу закордонного українця, оскільки позивач надав передбачені чинним законодавством документи, які підтверджують його українське етнічне походження (походження з України) і вказана обставина не заперечується відповідачем. 
Натомість відповідач не зазначив норму права (юридичну підставу), згідно з якою ним прийнято рішення про відмову в наданні позивачу статусу закордонного українця та не вказав на жодну з обставин, передбачених ст. 6 Закону № 1582-IV, яка б унеможливлювала надання ОСОБА_1 відповідного статусу. 
В ході розгляду заяви Національна комісія з питань закордонних українців вийшла за межі наданих їй на час виникнення спірних правовідносин повноважень та встановленої процедури ухвалення рішень за наслідками розгляду звернень осіб, які виявили бажання набути статусу закордонного українця, а саме - відповідачем направлено запити, які не були передбачені п. 4 Порядку № 1531, до органів, не визначених у п. 3 Положення № 1024.
Крім того, відповідачем не здійснено аналіз інформації, яку ним фактично отримано виключно від Адміністрації Державної прикордонної служби України (листи Служби безпеки України та Служби зовнішньої розвідки України містили повідомлення про недоцільність надання позивачу статусу закордонного українця без надання жодної інформації на підтвердження своєї позиції) у її сукупності та взаємозв`язку з інформацією, повідомленою ОСОБА_1 . 
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Частиною 2 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов до висновку, що рішення Національної комісії з питань закордонних українців про відмову громадянину російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у наданні статусу закордонного українця, оформлене протоколом 58-го засідання від 09.12.2024, прийняте не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, не є обґрунтованим, тобто ухвалене без урахування усіх обставин, що мають значення, та без вказівки на правову підставу для його прийняття. 
Належних та достатніх доказів, які б доводили обґрунтованість оскаржуваного рішення, відповідачем до суду не надано. 
Таким чином, суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення Національної комісії з питань закордонних українців від 09.12.2024 є протиправним і таким, що підлягає скасуванню.
Суд звертає увагу, що позивач просив також визнати протиправними дії Національної комісії з питань закордонних українців, які полягають у відмові надати громадянину російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , статус закордонного українця.
Згідно із частинами 1 та 2 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
В ході розгляду справи встановлено, що права позивача, за захистом яких він звернувся до адміністративного суду, були порушені внаслідок прийняття Національною комісією з питань закордонних українців рішення, оформленого протоколом 58-го засідання від 09.12.2024, про відмову в наданні йому статусу закордонного українця.
За наведених обставин, суд дійшов висновку, що визнання протиправними дій відповідача, за фактичних обставин цієї справи, не забезпечить захисту та поновлення порушеного права позивача, що є підставою для відмови в задоволенні цієї позовної вимоги.
При цьому, суд враховує, що відповідно до ч. 3 ст. 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
Частина четверта статті 245 КАС України передбачає, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
З приписів вказаної правової норми випливає, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.
Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.
Тобто, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. 
Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 обмежився лише вимогами про визнання протиправним та скасування оскаржуваного рішення та про визнання протиправними дій відповідача. 
Разом з тим, саме по собі скасування рішення Національної комісії з питань закордонних українців, оформленого протоколом 58-го засідання від 09.12.2024, жодним чином не свідчить про те, що позивачу автоматично буде надано статус закордонного українця. Натомість подана ним заява залишатиметься невирішеною, а позивач перебуватиме у становищі правової невизначеності, адже відповідний статус йому може бути наданий лише шляхом прийняття відповідного рішення Національною комісією з питань закордонних українців.
В ході розгляду цієї справи судом встановлено, що відповідач фактично не розглянув долучені позивачем до заяви документи та не надав їм належної оцінки. Відповідно, підстави вважати, що у спірній ситуації були виконані усі умови для зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення, відсутні. За таких обставин з метою ефективного захисту порушених прав позивача слід зобов`язати Національну комісію з питань закордонних українців повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 06.05.2023 на отримання статусу закордонного українця з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.
Аналогічний підхід до обрання ефективного способу захисту порушеного права застосовано Верховним Судом у постанові від 07.11.2024 у справі № 520/5995/23.
Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до частин першої та третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Відповідно до копії квитанції позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2422,40 грн.
Зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору на суму 1211,20 грн., підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Національної комісії з питань закордонних українців.
Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
в и р і ш и в:
Адміністративний позов задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення 58-го засідання Національної комісії з питань закордонних українців при Кабінеті Міністрів України, яке відбулося 09.12.2024, про відмову громадянину російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у наданні статусу закордонного українця.
Зобов`язати Національну комісію з питань закордонних українців повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 06.05.2023 про надання статусу закордонного українця з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Національної комісії з питань закордонних українців при Кабінеті Міністрів України (код ЄДРПОУ - 00026620, Михайлівська площа, 1, м. Київ) на користь ОСОБА_1 сплачений ним судовий збір у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Лисенко В.І.