Справа № 752/5716/22 
Провадження № 2/752/208/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09.09.2026 року м. Київ
Суддя Голосіївського районного суду м. Києва Ольшевська І.О., за участю секретаря судового засідання Білас С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, - 
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулась до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та просить присудити неподільну річ - транспортний засіб Рено Меган 2015 року, д.р.н. НОМЕР_1 , коричневого кольору, номер кузова (шасі, рама): НОМЕР_2 , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ОСОБА_2 , стягнути з відповідача на свою користь грошову компенсацію за половину вартості вказаного транспортного засобу в розмірі 190 000,00 грн.
В обгрунтування позову зазначає, що перебувала з відповідачем у шлюбі з 09.09.2006р. по 01.04.2022р. У період перебування у шлюбі 16.12.2020р. сторонами був придбаний автомобіль Рено Меган 2015 року, д.р.н. НОМЕР_1 . Після розлучення позивач та відповідач не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, зокрема, автомобіля. Позивачка вказує, що має намір поділити транспортний засіб шляхом компенсації їй половини вартості автомобіля в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вартість схожого транспортного засобу згідно оголошень сайту Авторіа складає в середньому 10 000,00 доларів США, що за обмінним курсом продажу готівкового долара США становить 380 000,00 грн., а, отже, половину, тобто 190 000,00 грн., позивачка просить стягнути з відповідача. 
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 12.08.2022р. відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 , постановлено розглядати її в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.
Відповідач надав відзив на позовну заяву, за яким просить відмовити в задоволенні позовних вимоги повністю. Вказує про те, що позивачем не доведено та не надано жодного належного доказу придбання транспортного засобу. Щодо визначеної вартості автомобіля, то вона, на думку відповідача, визначена неправильно. В матеріалах справи відсутній звіт, оцінка експерта або будь-який інший офіційний документ, який підтверджував би дійсну вартість транспортного 

засобу. Про заявлену вартість автомобіля відповідач заперечує, так як вона сформована з особистих міркувань позивача та не підтверджена доказами. 
Також ОСОБА_2 заявлено зустрічний позов, за яким він просить визнати спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 грошові кошти за договором банківського вкладу, укладеного між відповідачем за зустрічним позовом та АКТ КБ «Приватбанк» у сумі 100 000,00 грн., стягнути з відповідача за зустрічним позовом на свою користь частину коштів за договором банківського вкладу в сумі 50 000,00 грн.
В обгрунтування зустрічного позову вказує про те, що майном, яке б можна було визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя та яке підлягало б поділу в судовому порядку, є грошові кошти в орієнтовному розмірі 100 000,00 грн., які були розміщені на банківському накопичувальному депозитному рахунку (з вільним зняттям та поповненням) та щорічною автопролонгацією договору банківського вкладу в АТ КБ «Приватбанк», відкритого на ім`я ОСОБА_1 . Крім того, як зазначає позивач за зустрічним позовом, йому відомо, що за час перебування у шлюбі ОСОБА_1 накопичувала на банківському рахунку грошові кошти та не витрачала їх на потреби сім`ї.
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 17.10.2022р. зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 було прийнято до спільного розгляду з позовом ОСОБА_1 .
Відповідач за зустрічним позовом категорично заперечила проти задоволення зустрічних позовних вимог, про що вона вказала у відзиві на зустрічну позовну заяву. Зазначає, що адвокат позивача за зустрічним позовом не мала права подавати запит на інформацію щодо неї в банківську установу, оскільки така інформація є банківською таємницею, з огляду на що вважає отримані докази недопустимими. Також вказує про те, що колишній чоловік ОСОБА_2 не допомагає їй та родині фінансово з листопада 2021 року, а тому весь фінансовий тягар утримання спільних дітей лежить на відповідачу за зустрічним позовом. Окрім того, наявне рішення суду про стягнення з нього аліментів на користь дітей у розмірі 1/3 його доходу, яке він не виконує та не сплачує грошових коштів на утримання дітей. Замість допомоги хоче забрати у своїй дітей грошові кошти, які відповідачка за зустрічним позовом накопичила за 10 років роботи та більшу частину з яких витратила на потреби родини, спільних дітей, свої та свого колишнього чоловіка. 
У письмових поясненнях щодо відзиву на зустрічну позовну вимогу сторона позивача за зустрічним позовом вказала про те, що відзив ОСОБА_1 не може бути прийнятий судом, оскільки поданий з порушенням встановленої законом процедури. Він ні за формою, ні за змістом не відповідає вимогам ст. 178 ЦПК України. Відповідачем за зустрічним позовом не надано доказів направлення даного відзиву іншій стороні у справі. У відзиві викладена позиція, яка просто зводиться до незгоди та не бажання ділити грошові кошти, які теж є спільною сумісною власністю подружжя. Також позивач за зустрічним позовом зазначає, що витребувані ухвалою суду відомості про рахунки ОСОБА_1 в АТ КБ «Приватбанк» є належними, допустимими та достатніми доказами. Окрім того звертає увагу на те, що при поділі спільної сумісної власності подружжя поділу підлягає все спільне нажите майно. Не можна одне майно ділити, а інше ні. Грошові кошти, внесені сторонами в банківську установу за договорами банківського вкладу 

(депозиту) за рахунок заробітної плати, пенсії чи інших доходів подружжя, незалежно від того на чиє ім`я вони внесені, відповідно до ст. 61 Сімейного кодексу України є спільною сумісною власністю подружжя і частки сторін у них є рівними. Фактично ОСОБА_1 визнає, що на банківських рахунках на її ім`я були накопичені за час перебування у шлюбі грошові кошти. Також вона вказує, що дані кошти витрачає на потреби сім`ї, хоча доказів цьому немає. Однак ці ж заощадження на банківських рахунках вона зробила за кошти із спільного бюджету ще подружжя, а не з особистих грошових коштів. Те, що грошові кошти знаходились чи знаходяться на банківському рахунку, який відкритий на ім`я ОСОБА_1 , не означає, що ці кошти є її особистою приватною власністю. На дані грошові кошти теж поширюється режим спільної сумісної власності подружжя. Щодо стягнення аліментів, то як, вказує сторона позивача за зустрічним позовом, це не стосується предмету спору та доказування в даній справі. На разі здійснюється примусове виконання рішення суду та з ОСОБА_2 стягуються аліменти. 
Судом встановлено, що дійсно відзив ОСОБА_1 не містить доказів направлення його іншим учасникам справи, як то визначено ч. 5 ст. 178 ЦПК України. Разом з тим, сторона позивача за зустрічним позовом ознайомилась із даним відзивом та мала можливість надати у противагу доводам, зазначеним у відзиві, свої аргументи в письмових поясненнях, які просила врахувати при прийнятті рішення в даній справі. 
Від позивача за зустрічним позовом надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, за якою позивач за зустрічним позовом просить прийняти цю заяву та визнати спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 грошові кошти, що були накопичені на банківському накопичувальному депозитному рахунку (з вільним зняттям та поповненням), з щорічною автопролонгацією договору банківського вкладу (Договір SAMDN27000726904404), карта № НОМЕР_3 , валюта рахунку: UAN, який відкритий на ім`я ОСОБА_1 в АТ КБ «Приватбанк» у розмірі 125 666,74 грн.; витрачені не в інтересах сім`ї на власні потреби ОСОБА_1 з даного депозитного рахунку грошові кошти в розмірі 85 642,00 грн.; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 частину коштів, які були накопичені на банківському накопичувальному депозитному рахунку (з вільним зняттям та поповненням), із щорічною автопролонгацією договору банківського вкладу (Договір SAMDN27000726904404), карта № НОМЕР_3 , валюта рахунку: UAN, який відкритий на ім`я ОСОБА_1 в АТ КБ «Приватбанк» у розмірі 62 833,37 грн.; частину коштів, які були витрачені ОСОБА_1 з банківського накопичувального депозитного рахунку (з вільним зняттям та поповненням), із щорічною автопролонгацією договору банківського вкладу (Договір SAMDN27000726904404), карта № НОМЕР_3 , валюта рахунку: UAN, який відкритий на ім`я ОСОБА_1 в АТ КБ «Приватбанк» не в інтересах сім`ї, а на власні потреби в розмірі 42 821,00 грн.
У заяві про збільшення розміру позовних вимог позивач за зустрічним позовом зазначає про те, що відповідно до наданих відповідей з АТ КБ «Приватбанк» підтвердилась інформація про те, що на ім`я ОСОБА_1 в АТ КБ «Приватбанк» 04.07.2012р. (за час перебування сторін ще у шлюбі) було відкрито банківський накопичувальний депозитний рахунок. Протягом усього часу поки сторони були ще у шлюбі ОСОБА_1 здійснювала внесення спільних коштів на даний депозитний 

рахунок. Сума усіх надходжень за період з 04.07.2012р. по дату надання відповіді на запит суду (22.02.2022р.) на даному депозитному рахунку становить 226 851,33 грн.; по дату перебування сторін у шлюбно-сімейних відносинах (22.12.2021р.) сума надходжень становить 215 914,39 грн.; залишок коштів на рахунку на день припинення шлюбно-сімейних відносин (22.12.2021р.) - 125 666,74 грн. Отже, як вказує позивач за зустрічним позовом, сума коштів у розмірі 125 666,74 грн. є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу в судовому порядку. Окрім того, на думку позивача за зустрічним позовом, необхідно врахувати при поділі майна подружжя суму витрат на особисті потреби та не в інтересах сім`ї, що були здійснені ОСОБА_1 з депозитного рахунку в період перебування сторін у шлюбі. Ця сума складає 85 642,00 грн. та підлягає поділу.
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 15.11.2023р. задоволено клопотання ОСОБА_1 про призначення експертизи у справі та призначено судову транспортно-товарознавчу експертизу, провадження у справі зупинено до отримання висновку експерта.
Постановою Київського апеляційного суду від 23.04.2024р. ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 15.11.2023р. залишено без змін. 
17.03.2025р. за ухвалою суду поновлено провадження у справі у зв`язку з поверненням матеріалів справи з експертної установи без виконання ухвали суду від 15.11.2023р. через відсутність оплати коштів за проведення судової експертизи.
Згідно ухвали суду від 24.09.2025р. клопотання адвоката позивача за первісним позовом ОСОБА_3 про повторне направлення матеріалів справи №752/5716/22 для проведення експертизи задоволено, направлено в розпорядження судових експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз матеріали цивільної справи №752/5716/22 для проведення призначеної ухвалою суду від 15.11.2023р. судової транспортно-товарознавчої експертизи.
За ухвалою від 26.02.2026р. провадження у справі поновлено, у зв`язку з надходженням до суду висновку експерта за результатами проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи від 12.01.2026р. №8891/25-54.
За ухвалою суду від 04.05.2026р. прийнято заяву ОСОБА_2 про збільшення розміру позовних вимог (за зустрічною позовною заявою) до розгляду. 
Ухвалою суду від 11.06.2026р. закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті.
Дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, судом встановлено наступне.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України).
Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Судом встановлено, що позивач та відповідач з 09.09.2006р. перебували у шлюбі, про що свідчить Свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_4 , видане Корнинською селищною радою Попільнянського району Житомирської області 09.09.2006р., який був розірваний згідно рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 01.04.2022р. у справі №752/30920/21.
За час спільного проживання сторонами (подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ) був придбаний автомобіль Renault Megane, 2015 року випуску, кузов (VIN) НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_1 , який, як вбачається з відповіді Рагіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві (Філія ГСЦ МВС) (РСЦ ГСЦ МВС в м. Києві) Головного сервісного центру МВС від 05.06.2023р. за №31/26-6360 зареєстрований за ОСОБА_2 16.12.2020р.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 372 Цивільного кодексу України визначено, що майно яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісні власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. 
Статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частиною 1 ст. 61 Сімейного кодексу України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Статтею 63 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік 

мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частиною 1 ст. 69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
Частинами 1, 2 ст. 70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або в позасудовому порядку.
Статтею 71 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з 

подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.
Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
У рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012) встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.
Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
Примусове припинення права власності можливе лише згідно зі статтею 365 ЦК України.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.02.2019 р. у справі № 464/7011/16-ц.

Так, позивач за первісним позовом просить у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя залишити у власності відповідача за первісним позовом автомобіль зі стягненням з відповідача за первісним позовом грошової компенсації за його частку у спільному майні в розмірі вартості майна. 
Відповідач за первісним позовом, заперечуючи проти задоволення первісних позовних вимог, вказав на відсутність у матеріалах справи доказів придбання/набування транспортного засобу та доказів його реальної вартості.
Разом з тим, як зазначено вище, придбання автомобіля на ім`я ОСОБА_2 в період шлюбу підтверджується інформацією, яка надана Регіональним сервісним центром ГСЦ МВС в м. Києві (Філія ГСЦ МВС) (РСЦ ГСЦ МВС в м. Києві) Головного сервісного центру МВС від 05.06.2023р. за №31/26-6360.
Щодо вартості транспортного засобу Рено Меган 2015 року, д.р.н. НОМЕР_1 слід вказати наступне.
З первісної позовної заяви вбачається, що вартість автомобіля, який є предметом даного спору, позивачка за первісним позовом визначила, виходячи з інформації, яка міститься на сайті оголошень Авторіа, в сумі 380 000,00 грн.
У свою чергу, відповідачем за первісним позовом надано до матеріалів справи Звіт про оцінку майна: автомобіля Renault Megane, дата складання висновку 25.07.2023р., виготовленого суб`єктом оціночної діяльності « ОСОБА_4 » за яким ринкова вартість об`єкта оцінки - автомобіля Renault Megane, 2015р. випуску № НОМЕР_1 , складає 290 718,00 грн.
За ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 15.11.2023р. задоволено клопотання ОСОБА_1 про призначення експертизи у справі та призначено судову транспортно-товарознавчу експертизу.
Згідно Висновку експерта за результатами проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи від 12.01.2026р. №8891/25-54, виготовленого на виконання ухвали суду від 15.11.2023р., ринкова вартість транспортного засобу - автомобіля "Рено Меган", 2015 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , коричневого кольору, номер кузова НОМЕР_2 станом на дату оцінки, на 07.01.2026р., складала 254 842,40 грн. 
За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ці право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.  Отже, коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021р. у справі №522/1528/15-ц зазначено, що спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникла необхідність повторного звернення до суду. 
Метою позивача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом є поділ спільного сумісного майна подружжя. 
Таким майном за первісним позовом є неподільна річ - автомобіль. 
Позивачка за первісним позовом не претендує на те, щоби автомобіль залишити собі, вона бажає отримати грошову компенсацію за свою частку у справі спільної сумісної власності на автомобіль від відповідача за первісним позовом.
Велика Палата Верховного Суду у справі №209/3085/20 від 08.02.2022р. вказала, що вважає помилковим висновок апеляційного суду про те, що таке стягнення призведе до порушення права відповідача на мирне володіння його майном (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції), зокрема внаслідок нібито примусового набуття права власності на автомобіль і відсутності згоди на виплату компенсації позивачці. Відповідач є власником цієї речі як такої, яку він придбав разом із позивачкою у шлюбі, тобто у спільну сумісну власність. Тому не є примусовим набуттям права приватної власності стягнення з одного співвласника такого майна компенсації на користь іншого співвласника, який відмовляється від своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ, щоби врегулювати конфлікт щодо користування та розпорядження нею. Більше того, суд не позбавляє відповідача його частки у праві на це спільне майно, а через рішення про стягнення з останнього відповідної компенсації збалансовує інтереси двох співвласників, які не дійшли згоди щодо долі неподільної речі.  Згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі. Велика Палата Верховного Суду виснувала, що частини четверта та п`ята статті 71 СК України не передбачають обов`язкову згоду відповідача на присудження позивачеві грошової компенсації замість частки останнього у праві спільної сумісної власності на майно, а також не передбачають обов`язкове внесення відповідачем на депозитний рахунок суду грошової компенсації у спорах, у яких про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності й отримання компенсації на свою користь просить позивач. Якщо за позовом одного із подружжя (який відмовляється від його частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ на користь відповідача - іншого із подружжя - та просить стягнути відповідну грошову компенсацію за таку частку) суд визначить кожному з подружжя ідеальні частки у цьому майні, бо відповідач не погодився на присудження грошової компенсації позивачеві та не вніс відповідну суму на депозитний рахунок, таке судове рішення не буде ефективним для захисту прав та інтересів позивача як співвласника. Залишення неподільної речі у спільній 
власності не позбавить того із подружжя, хто фактично користується річчю, 

можливості це робити надалі. Але інший із подружжя, який формально залишається співвласником, усупереч частинам першій і сьомій статті 41 Конституції України за відсутності окремої домовленості фактично позбавляється можливості такого користування, впливу на долю речі, а також грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла.
За таких обставин, аналізуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що в порядку поділу спільного сумісного майна між подружжям слід залишити у власності відповідача за первісним позовом автомобіль Renault Megane, 2015 року випуску, кузов (VIN) НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_1 , зі стягнення з нього на користь позивача за первісним позовом грошової компенсації за його частку у спільному майні. 
Щодо розміру грошової компенсації, то суд виходить із визначеної ринкової вартості транспортного засобу за Висновком експерта за результатами проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи від 12.01.2026р. №8891/25-54, що виготовлений на виконання ухвали Голосіївського районного суду міста Києва від 15.11.2023р., яка становить 254 842,40 грн. 
із визначеної вартості складає 127 421,20 грн. та підлягає до стягненню з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом. 
Що стосується питання поділу коштів, які перебували на банківських рахунках, відкритих на ім`я ОСОБА_1 , суд приходить до таких висновків.
Так, судом від АБ КБ «Приватбанк» отримано наступну інформацію на виконання ухвали суду (відповідь від 17.02.2023р. за №20.1.0.0.0/7-230207/30720) стосовно діючих рахунків ОСОБА_1 :

Номер рахунка | Договір | Дати відкриття | Валюта | Залишок
| | НОМЕР_5 | UAN | 11262.44
UA703052990262036400922848320 | SAMDNFF000517768225 | 19-12-2021 | UAN | 0
UA743052990000026202685944382 | SAMDNWFC00010148024 | 06-10-2014 | UAN | 0
UA243052990000026308646485085 | SAMDN270007269904404 | 04-07-2012 | UAN | 18315.7

Інформація стосовно закритих рахунків:
НОМЕР_6 відкриття 17.12.2012р., закриття11.08.2014р. баланс 0 грн.
SAMDND4000747807295 2620971203210980 відкриття 22.06.2018р., закриття 11.03.2021р. баланс 0 грн.
SAMDP05000501520605 6762466797089966980 відкриття 14.01.2011р. закриття 18.06.2020р., баланс 0 грн.
Також з наданих АТ КБ «Приватбанк» виписок по рахунку відповідача за зустрічним позовом, вбачається, що станом на 22.12.2021р. (дата припинення шлюбно-сімейних відносин) сума коштів на картковому рахунку № НОМЕР_3 відповідача за зустрічним позовом складала 125 666,74 грн. 

Позивач за зустрічним позовом вказує про те, що ця сума грошових коштів є спільною сумісною власністю та підлягає поділу між сторонами. Також позивач за зустрічним позовом вважає, що підлягають поділу грошові кошти в розмірі 85 642,00 грн., які були витрачені відповідачем за зустрічним позовом одноособово на особисті потреби та не в інтересах сім`ї.
Відповідно до частини першої статті 355 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
У статті 60 Сімейного кодексу України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить стаття 368 ЦК України.
За вимогами частин першої, другої та четвертої статті 369 Цивільного кодексу України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.
Згідно із частинами першою, другою та третьою статті 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
Аналіз наведених положень закону, які визначають порядок розпорядження майном, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, зокрема, грошовими коштами, які перебувають на банківських рахунках, дозволяє дійти висновку, що чоловік та дружина розпоряджаються цим майном за взаємною згодою, наявність якої презюмується при укладенні правочинів одним з подружжя.
Як підтверджується матеріалами справи на момент припинення шлюбно-сімейних відносин сторін залишок коштів на рахунку відповідача за зустрічним позовом в АТ КБ «Приватбанк» становив 125 666,74 грн., які підлягають поділу як спільне сумісне майно подружжя, та підлягає до стягнення з відповідача на зустрічним позовом на користь позивача за зустрічним позовом 62 833,37 грн., що становить 1/2 вказаних коштів.
Разом з тим, частина доходу відповідачки за зустрічним позовом у розмірі 85 642,00 грн., яка була знята нею з банківського рахунку без відома позивача за зустрічним позовом, не підлягає поділу, в силу дії наявності презумпції взаємної згоди.
Про аналогічне виснував Верховний Суд, зокрема, в постанові від 05.07.2023р. у справі №295/98/21.
Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Приписами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Зокрема, у п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. 
У п. 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п. 23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). 

Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини справи, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення первісних та зустрічних позовних вимог.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України на користь позивача за первісним позовом з відповідача за первісним позовом підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 273,00 грн. та витрати на проведення експертизи в сумі 4 262,00 грн., на користь позивача за зустрічним позовом з відповідача за зустрічним позовом підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 1 463,79 грн., а також в дохід держави підлягає до стягнення з позивача за зустрічним позовом судовий збір у розмірі 1 407,40 грн.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 141, 247, 258, 259, 354 ЦПК України, - 

ВИРІШИВ:
1. Первісні позовні вимоги  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.
2. У порядку поділу спільного сумісного майна автомобіль Renault Megane, 2015 року випуску, кузов (VIN) НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_1 , що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , залишити у власності ОСОБА_2 зі стягненням з нього на користь ОСОБА_1 грошової компенсації за її частку в розмірі 1/2 у спільному майні. 
3. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за половину вартості транспортного засобу Renault Megane, 2015 року випуску, кузов (VIN) НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_1 , в сумі 127 421,20 (сто двадцять сім тисяч чотириста двадцять одна грн. 20 коп.) грн. 
4. В іншій частині первісного позову відмовити.
5. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 273,00 (одна тисяча двісті сімдесят три грн. 00 коп.) грн. та витрати на проведення експертизи в сумі 4 262,00 (чотири тисячі двісті шістдесят дві грн. 00 коп.) грн.
6. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.
7. Визнати спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 грошові кошти, що були накопичені на рахунку, валюта рахунку: UAN, який відкритий на ім`я ОСОБА_1 в Акціонерному товаристві Комерційний банк «Приватбанк», карта № НОМЕР_3 , у розмірі 125 666,74 грн.
8. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 частину коштів, що були накопичені на рахунку, валюта рахунку: UAN, який відкритий на ім`я ОСОБА_1 в Акціонерному товаристві Комерційний банк «Приватбанк», карта № НОМЕР_3 , в розмірі 62 833,37 (шістдесят дві тисячі вісімсот тридцять три грн. 37 коп.) грн.
9. В іншій частині зустрічного позову відмовити.

10. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 463,79 (одна тисяча чотириста шістдесят три грн. 79 коп.) грн. судового збору.
11. Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 1 407,40 (одна тисяча чотириста сім грн. 40 коп.) судового збору. 
12. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
13. Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 

Відомості про учасників справи:
Позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом:  ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_7 ).
Відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом):  ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_8 ).

Повний текст рішення суду складено та підписано 15.09.2026р.

Суддя Ірина ОЛЬШЕВСЬКА