П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/9274/25 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Шувалова Тетяна Олександрівна 
Суддя-доповідач - Залімський І. Г. 
07 липня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Залімського І. Г. 
суддів: Сушка О.О.  Мацького Є.М. , 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
Позивач звернулася до суду з позовом, у якому просила:
- визнати рішення Головного Управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо відмови ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в призначенні пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до п. 2 ст. 55 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” протиправним;
- зобов`язати Головне Управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 пенсію зі зменшенням пенсійного віку відповідно до п. 2 ст. 55 Закону України “Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, з дати первинного звернення про призначення пенсії, з 26.11. 2024.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 13.10.2025 позов задоволено частково, ухвалено: 
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 03.12.24 №064150016980 щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до п. 2 ст. 55 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” .
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 26.11.2024 року з урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині рішення.
У задоволенні решти позовних вимог – відмовити.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати таке рішення, прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що на момент звернення до територіальних органів Пенсійного фонду України період проживання позивачки у зоні гарантованого добровільного відселення станом на дату звернення до пенсійного органу із заявою не підтверджується, оскільки у довідці Коростенської міської ради відсутня дата зняття із реєстрації. Посвідчення потерпілої від Чорнобильської катастрофи 3 категорії не взято до уваги, оскільки ім`я « ОСОБА_3 » не відповідає паспортним даним « ОСОБА_4 ». Дублікат нового посвідчення, серія НОМЕР_1 від 26.02.2025, де ім`я позивача відповідає паспортним даним був відсутній в матеріалах електронної пенсійної справи на дату подачі заяви 26.11.2024.
З урахуванням п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 має статус особи, потерпілої від Чорнобильської катастрофи 3 категорії, що підтверджено посвідченням серії НОМЕР_2 від 24.11.1994, виданого Житомирським облвиконкомом на ім`я ОСОБА_5 .
Відповідно до довідки відділу реєстрації місця проживання виконавчого комітету Коростенської міської ради від 23.04.2024 №1206 позивачка постійно була зареєстрована у м. Коростені Житомирської області з 14.01.1971, дата зняття з реєстрації відсутня.
26.02.2025 позивачці видано посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи 3 категорії серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 .
На момент звернення із заявою про призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку її страховий стаж становив 27 років 11 місяців 04 дні.
Уважаючи, що на підставі норм статті 55 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", вона має право на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, який зменшується додатково на один рік понад передбачений чинним законодавством, позивачка 26.11.2024 звернулась до ГУ ПФУ в Житомирській області із заявою про призначення їй такого виду пенсії.
ГУ ПФУ в Полтавській області за принципом екстериторіальності розглянуто заяву позивачки та рішенням від 03.12.2024 №064150016980 відмовлено у призначенні пенсії, у зв`язку з відсутністю необхідного для зниження пенсійного віку періоду проживання в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993.
Листом ГУ ПФУ в Житомирській області від 13.12.2024 №0600-0206-8/154642 повідомлено позивачку про зміст рішення ГУ ПФУ в Полтавській області. 
Підставою для винесення вказаного рішення стало те, що згідно наданих документів не підтверджено період проживання (роботи) позивачки на території зони гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993, а також не взято до уваги посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи, оскільки ім`я не відповідає паспортним даним.
При зверненні до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії позивачкою було долучено посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи 3 категорії серії НОМЕР_2 від 24.11.1994, виданого Житомирським облвиконкомом на ім`я ОСОБА_5 . 26.02.2025 позивачці видано посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи 3 категорії серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 відповідно до паспортних даних, якому не надавалась оцінка при прийнятті рішення про відмову у призначенні пенсії, оскільки було отримано позивачем вже після прийняття пенсійним органом спірного рішення.
Позивачка, вважаючи протиправними дії пенсійного органу щодо відмови у призначенні їй пенсії зі зниженням пенсійного віку, звернулась до суду.
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що факт навчання в навчальному закладі, який зареєстрований або знаходиться у іншому місці, ніж місце проживання особи, сам по собі не виключає можливості постійного фактичного проживання такої особи у зоні посиленого радіоекологічного контролю, враховуючи не спростовану відповідачем будь-якими доказами можливість щоденного або періодичного доїзду особи з місця свого постійного проживання у зоні посиленого радіоекологічного контролю до фактичного місця проходження навчання поза населеним пунктом проживання і у зворотному напрямку.
Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції та враховує наступне.
Згідно із частиною першою статті 55 Закону України від 28.02.1991 №796-XII "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (Закон №796-ХІІ) особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються зі зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.
Відповідно до абз. 5 пункту 2 статті 55 Закону №796-XII особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 01 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, мають право на зниження пенсійного віку на 3 роки та додатково на 1 рік за 2 роки проживання або роботи, але не більше 6 років.
Статтею 24 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (Закон №1058-IV) визначено, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідач не заперечує наявність у позивачки необхідного загального трудового стажу, який становить 27 років 11 місяців 04 дні та є достатнім для призначення пенсії. Відмовляючи у призначенні пенсії, відповідач виходив з того, що посвідчення позивачки, як особи, яка постраждала від Чорнобильської катастрофи 3 категорії серії НОМЕР_2 від 24.11.1994, видане Житомирським облвиконкомом на ім`я ОСОБА_5 не було взято до уваги, оскільки відповідно до паспортних даних позивачка - ОСОБА_1 . Окрім того, документально не підтверджено період її постійного проживання (роботи) станом на 01.01.1993 в зоні гарантованого добровільного відселення не менше 3 років, оскільки відсутня відмітка про зняття з реєстрації.
Згідно із підпунктом 7 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005 (далі Порядок №22-1), документи, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку, зокрема, потерпілим від Чорнобильської катастрофи: документи про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видані органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями), або довідка про евакуацію із зони відчуження у 1986 році, видана Волинською, Житомирською, Київською, Рівненською або Чернігівською облдержадміністраціями; посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи").
Відповідно до ч. 1, 4 ст. 65 Закону №796-ХІІ потерпілим від Чорнобильської катастрофи видаються посвідчення, виготовлені за зразками, затвердженими Кабінетом Міністрів України.
Видача посвідчень провадиться спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською і Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням районних державних адміністрацій.
Відповідно до пункту 6 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.08.1992 року № 501 (далі - Порядок № 501), який був чинний на момент видачі позивачці посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи категорії 3, громадянам, які постійно проживають або постійно працюють на території гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 01.01.1993 прожили або відпрацювали у цій зоні не менше трьох років, і віднесеним до категорії 3, видається посвідчення зеленого кольору, серія Б.
Згідно із пунктом 10 Порядку № 501, видача посвідчень провадиться: народним депутатам України, керівним і відповідальним працівникам Секретаріату Верховної Ради України, Адміністрації Президента України, Верховного Суду України, Генеральної Прокуратури, Вищого Арбітражного Суду, Кабінету Міністрів, а також керівникам центральних органів державної виконавчої влади, представникам Президента України в областях і містах Києві та Севастополі, працівникам підприємств і організацій, розташованих в зоні відчуження - Міністерством у справах захисту населення від наслідків аварії на Чорнобильській АЕС; іншим потерпілим і учасникам ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС - Радою Міністрів Республіки Крим, обласним, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням районних державних адміністрацій за місцем проживання.
Посвідчення видається громадянам, які постійно проживають або постійно працюють на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали у цій зоні не менше чотирьох років, - на підставі довідки встановленого зразка (додаток № 7).
Відтак, єдиним документом, що підтверджує статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи, учасника ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС та надає право користування пільгами, встановленими Законом №796-ХІІ, зокрема, призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для отримання державних пенсій, є посвідчення "Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС" або "Потерпілий від Чорнобильської катастрофи". Довідки про період роботи (служби) у зоні відчуження, про евакуацію, відселення, самостійне переселення, про період проживання та роботи на забруднених територіях тощо є лише підставами для визначення в установленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або потерпілих від Чорнобильської катастрофи.
Аналогічна правова позиція також викладена Верховним Судом у постановах від 22 січня 2019 року у справі № 295/1087/17, від 24 жовтня 2019 року у справі № 152/651/17, 25 листопада 2019 року у справі № 464/4150/17, від 27 квітня 2020 року у справі № 212/5780/16-а та від 30 вересня 2020 року у справі №572/1921/17.
Наявність у позивачки посвідчення громадянина, який постійно працював чи працює, або проживає чи проживав у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення у 1986-1990 роках, підтверджує факт проживання або роботи станом на 01.01.1993 у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років, оскільки наведена обставина є умовою для видачі такого посвідчення відповідно до пункту 10 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.08.1992 №501 (в редакції чинній на момент видачі позивачці посвідчення).
До заяви про призначення пенсії позивачка додала копію посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) серії НОМЕР_2 , видане Житомирським облвиконкомом 24.11.1994.
ГУ ПФУ в Полтавській області при розгляді заяви позивачки від 26.11.2024 не взяв до уваги дане посвідчення у зв`язку з тим, що у ньому вказано ім`я позивача « ОСОБА_3 », що не відповідає імені « ОСОБА_4 » зазначене в паспорті позивачки серії НОМЕР_3 , виданого Бердичівським МВ УМВС України в Житомирській області 21.03.2012 року.
Водночас, ім`я позивача російською мовою пишеться " ОСОБА_3 ", українською " ОСОБА_4 ". Такий варіант його написання російською мовою також підтверджується трудовою книжкою позивача серії НОМЕР_4 від 17.04.1996 (її першою сторінкою). Тобто, фактично посадовою особою Житомирського облвиконкому при заповненні посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи неправильно здійснено переклад імені позивачки з російської мови на українську мову. Більше того, усі інші персональні дані позивача є повністю ідентичними.
У свою чергу, відповідачами не надано доказів того, що видане позивачу посвідчення визнано недійсним, а наданий позивачці статус скасований.
Крім того, позивачкою надано до суду посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) серії НОМЕР_1 від 26.02.2025 на ім`я « ОСОБА_1 » видане замість посвідчення серії НОМЕР_2 від 24.11.1994.
Тому, зазначені ГУ ПФУ в Полтавській області у рішенні про відмову у призначенні пенсії доводи щодо неприйняття посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи через невідповідності імені паспортним даним позивача не можуть бути підставою для відмови у призначенні пенсії та позбавлення позивача конституційного права на соціальний захист.
У постанові від 11 листопада 2024 року у справі № 460/19947/23 Верховний Суд, за подібних зі спірними відносин в аспекті належного підтвердження проживання (роботи) у зоні радіаційного забруднення для цілей призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796-XII, зауважив на тому, що наявність посвідчення постраждалого внаслідок Чорнобильської катастрофи не є безумовною і єдиною підставою для призначення пенсії на підставі положень абзацу п`ятого пункту 2 частини першої статті 55 Закону № 796-XII. Вагомим у цьому випадку є встановлений факт фізичного перебування особи на території радіоактивного забруднення у зв`язку з постійним проживанням або роботою на цій території.
Відповідно до довідки виконавчого комітету Коростенської міської ради від 23.04.2024 №1206 ОСОБА_1 постійно проживала та була зареєстрована в м. Коростені Житомирської області з 14.01.1971 року - дата зняття з реєстрації відсутня.
Відповідач посилається на те, що відповідно до диплому позивача серії НОМЕР_5 від 27.06.1989, наявному в матеріалах справи та виданого ОСОБА_6 у тому, що вона 01 вересня 1986 року вступила до середнього професійно-технічного училища м. Бердичева та 23 червня 1989 року закінчила повний курс середнього професійно-технічного училища за професією «заготівельник верху взуття» підтвердити факт проживання у вказані періоди неможливо, оскільки даний населений пункт не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення.
Отже, право на зменшення пенсійного віку мають особи, які постійно проживали чи працювали у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 не менше 3 років.
Як вірно вказав суд першої інстанції, документи щодо місця навчання позивачки в іншому населеному пункті не можуть спростувати факту постійного проживання особи у зоні гарантованого добровільного відселення, що підтверджено довідкою органу місцевого самоврядування та відповідним посвідченням позивачки.
Факт навчання в навчальному закладі, який зареєстрований або знаходиться у іншому місці, ніж місце проживання особи, сам по собі не виключає можливості постійного фактичного проживання такої особи у зоні посиленого радіоекологічного контролю, враховуючи не спростовану відповідачем будь-якими доказами можливість щоденного або періодичного доїзду особи з місця свого постійного проживання у зоні посиленого радіоекологічного контролю до фактичного місця проходження навчання поза населеним пунктом проживання і у зворотному напрямку.
Водночас, у матеріалах справи відсутні докази постійного проживання позивачки у м. Бердичеві у відповідний період навчання.
Таким чином, доводи відповідача про те, що в цей період (частину такого періоду) позивачка, навчаючись у м. Бердичеві проживала в такому населеному пункті, територія якого не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення, є помилковими.
З урахуванням наведеного у сукупності колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що необхідно визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 03.12.24 №064150016980 щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до п. 2 ст. 55 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, а також зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 26.11.2024 року з урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині рішення.
На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 315 та статті 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2025 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	 		Залімський І. Г.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Сушко О.О.    Мацький Є.М.