Справа № 592/11866/26
Провадження № 3/592/1981/26 

КОВПАКІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. СУМИ
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2026 року         м.Суми 
Суддя Ковпаківського районного суду м. Суми Литовченко Олександр Володимирович, розглянувши матеріали, які надійшли від Управління Північно-східного офісу Держаудитслужби в Сумській області про притягнення до адміністративної відповідальності
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, працюючого головним лісничим Філії «Північний лісовий офіс» ДП «Ліси України», проживаючого за адресою АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ,
за ч. 6 ст.164-14 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

установив:
Згідно протоколів про адміністративне правопорушення № 18/0031/2026/пр від 08.07.2026, № 18/0032/2026/пр від 08.07.2026, № 18/033/2026/пр від 08.07.2026 при проведенні ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» за період з 01.04.2024 по 31.12.2025 з питань діяльності Філії «Північний лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» за період з 01.04.2024 по 31.12.2025, яка не має статусу юридичної особи та є структурним підрозділом ДСГП «Ліси України», код в ЄДРПОУ 45456197, яка розташована в м. Суми по вул. Засумській, 12Д, виявлено порушення головним лісничим Філії «Північний лісовий офіс» ДП «Ліси України» ОСОБА_1 , який діє на підставі Положення про Філію від 04.04.2025 № 767 та довіреності від 04.02.2025 № 248, відповідно до пункту 3.10 посадової інструкції від 02.12.2024, законодавства про закупівлі, а саме: укладення договорів, які передбачають оплату замовником товарів, робіт і послуг без проведення процедур закупівель, визначених законом: 
- укладено договір від 25.07.2025 № 152-2025.07.25-150-ВВЛ-в на суму 400 000,00 гривень (оплата здійснена на суму 171 432,84 грн.), з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 про надання послуг з лісовідновлення та лісорозведення без проведення процедур закупівель;
- укладено договір від 26.09.2025 № 152- 2025.09.26-185-ВВЛ-в на суму 280 000,00 гривень (оплата здійснена на суму 68 600,00 грн), з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 про надання послуг пов`язаних із лісівництвом без проведення процедур закупівель;
- укладено договір від 28.07.2025 № 152- 2025.07.28-156-ВВЛ-в на суму 490 000,00 гривень (оплата здійснена на суму 438 016,00 грн), з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 про надання послуг з лісовідновлення та лісорозведення без проведення процедур закупівель;
що відображено в акті ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності ДСГП «Ліси України» за період з 01.04.2024 по 31.12.2025 від 29.05.2026 № 000700-23/9.
Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги ч. 3 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» від 25.12.2015 №922-VIII та пункту 5 Особливостей здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України «Про публічні закупівлі», на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 2022 року №1178, за що відповідальність передбачена за ч. 6 ст. 164-14 КУпАП.
У судове засідання ОСОБА_1 не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату та час розгляду справи. В поясненнях, які містяться в матеріалах справ зазначав, що ДСГП «Ліси України» здійснює свою діяльність на комерційній основі, оскільки має виробничі потужності, здійснює заготівлю лісопродукції, реалізацію виготовленої продукції за вільними, нерегульованими державою, цінами на конкурентному ринку (через аукціони з продажу деревини), а основним показником діяльності підприємства є прибуток (дохід). Все це кореспондується повністю з роз1ясненнями Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 21.05.2020 № 3304-04/32275-06 «Щодо визначення замовників». В силу положень Закону України «Про публічні закупівлі», ДП «Ліси України» не є Замовником у розумінні Закону, тому не зобов`язане проводити всі закупівлі виключно в порядку, передбаченому Законом України «Про публічні закупівлі». Підписання договорів здійснював відповідно до виданої довіреності ДСГП «Ліси України» № 248 від 04.02.2025.
У судовому засіданні захисник - адвокат Дереза М.Е. просив закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, надав письмову заяву з наведенням своїх мотивів, зазначив, що Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» не є Замовником в розумінні Закону України «Про публічні закупівлі».
Перевіривши матеріали справи, вислухавши доводи захисника, дослідивши долучені до протоколів про адміністративні правопорушення докази, приходжу до такого висновку. 
Відповідно до ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.
Статтею 280 КУпАП, передбачено що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до вимог статті 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
У відповідності до вимог ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Відповідно до ст. 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: у т.ч. місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення.
Аналіз цієї норми свідчить, що закон вимагає обов`язкове відображення в протоколі трьох складників: фактичних обставин; правової кваліфікації; формулювання порушення.
При цьому під формулюванням порушення (суть) розуміється короткий виклад тексту диспозиції правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула звинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого діяння, а юридичне формулювання (формула та формулювання) - це правова модель діяння, вказівка на правові норми, порушення яких інкримінується особі.
У той же час, підставами застосування норми закону є скоєння діяння, фактичні обставини якого й зумовлюють її вибір. Коли фактичні обставини діяння й норма права, яка передбачає відповідальність за його скоєння, встановлені правильно, однак неправильно обрана форма закону - застосована не та частина статті закону, чи редакція статті, яка не була чинною на момент порушення, або ж не давала підстав для застосування її зворотної дії в часі, указівка на сам закон, то таке застосування закону про відповідальність є незаконним.
Адже, юридичну визначеність необхідно розуміти через такі її складові, як-то: чіткість, зрозумілість, однозначність норм права. Кожна особа відповідно до конкретних обставин має орієнтуватися в тому, яка саме норма права застосовується у певному випадку, та мати чітке розуміння щодо настання конкретних правових наслідків у відповідних правовідносинах з огляду на розумну та передбачувану стабільність норм права.
Відповідальність за ч. 6 ст. 164-14 КУпАП передбачена за укладення договорів, які передбачають оплату замовником товарів, робіт і послуг до/без проведення процедур закупівель/спрощених закупівель, визначених законом - тягне за собою накладення штрафу на керівника замовника від двох до десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Фактичні обставини укладання ОСОБА_1 на підставі відповідного доручення від імені ДСГ «Ліси України» вказаних у протоколах Договорів без проведення процедури закупівлі не оспорюються.
Відповідно до Закону України «Про публічні закупівлі» визначенням відповідного терміну до замовників публічних закупівель належать органи державної влади, органи місцевого самоврядування, органи соціального страхування, створені відповідно до закону, а також юридичні особи (підприємства, установи, організації) та їх об`єднання, які забезпечують потреби держави або територіальної громади, якщо така діяльність не здійснюється на промисловій чи комерційній основі, за наявності однієї з конкретних ознак.
До замовників публічних закупівель віднесено також юридичні особи та/або суб`єкти господарювання, які здійснюють діяльність в окремих сферах господарювання та відповідають хоча б одній з визначених Законом ознак, а також за наявності спеціальних або ексклюзивних прав.
16.09.2014 ВРУ прийнято Закон України «Про ратифікацію Угоди про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони».
Глава 8 вказаної Угоди регулює питання «Державні закупівлі». В ст. 148 Угоди зазначено, що Сторони визнають внесок прозорого, недискримінаційного, конкурентного і відкритого тендерного процесу у сталий економічний розвиток і встановлюють у якості своєї мети ефективне, взаємне і поступове відкриття відповідних ринків закупівель. Це передбачає послідовне наближення законодавства України у сфері державних закупівель до acquis ЄС у сфері державних закупівель, що супроводжуватиметься інституційною реформою та створенням ефективної системи державних закупівель на основі принципів, якими регулюються державні закупівля Сторони ЄС.
У статті 149 Угоди зазначено, що ця Глава застосовується до будь-якого органу та будь-якої організації, що здійснюють закупівлі, які відповідають відповідним визначенням у справі ЄС у сфері державних закупівель. Це визначення включає також органи й суб`єкти господарювання, які регулюються публічним правом і здійснюють діяльність у комунальному або інфраструктурному секторах, а також приватні суб`єкти господарювання, які здійснюють відповідну діяльність на підставі спеціальних та виключних прав у комунальному та інфраструктурному секторах.
Кабінетом Міністрів України 24.02.2016 прийнято розпорядження «Про стратегію реформування системи публічних закупівель (дорожню карту) № 175-р.
В абз. 5-6 стратегії зазначено, що нестабільність законодавства є однією з основних проблем системи публічних закупівель, що призводить до неоднозначного тлумачення принципів та правил здійснення публічних закупівель, неефективного правозастосування.
Таким чином, одним з напрямів реформи публічних закупівель є забезпечення прогнозованості та стабільності нормативно-правової бази на основі гармонізації національного законодавства з правилами ЄС, адаптації ключових концепцій, понять та приведення процедур закупівлі у відповідність із міжнародними стандартами.
Відповідно до Закону України «Про приєднання України до Угоди про державні закупівлі» 16.03.2016 Україна приєдналась до Угоди про державні закупівлі на умовах Рішення Комітету з державних закупівель Світової організації торгівлі GPA/133 від 16.11.2015, включаючи Додатки А і В до зазначеного рішення, до Угоди про державні закупівлі, укладеної 15.04.1994 в м. Марракеші, зі змінами, внесеними Протоколом про внесення змін до Угоди про державні закупівлі, вчиненим 30.03.2012 в м. Женеві, яка набирає чинності для України на тридцятий день після передачі на зберігання Генеральному директору Світової організації торгівлі інструмента України про приєднання.
У пункті 10 преамбули Директиви 2014/24 EU Європейського Парламенту і Ради ЄС про державні закупівлі, опублікованої в Офіційному віснику Європейського Союзу від 26.02.2014 зазначено, що поняття «замовник» і, зокрема, «орган, який регулюється публічним правом» були неодноразово розглянуті у судовій практиці Суду Європейського Союзу. З метою уточнення, що сфера застосування цієї Директиви, з точки зору її дії повинна залишатись незмінною, доцільно дотримуватись визначень, які Суд взяв за основу, та включити певні роз`яснення на основі цієї практики в якості ключа до розуміння самих визначень, без наміру змінити розуміння концепцій, що випливають із зазначеного судової практики. З цією метою слід пояснити, що установу, яка здійснює діяльність за нормальних ринкових умов, прагне отримати прибуток, а також може нести збитки, які виникають при здійсненні діяльності, не слід розглядати як «орган, який регулюється публічним правом», оскільки потреби у загальних інтересах, для задоволення яких він був створений або щодо яких йому було поставлене відповідне завдання, можуть розглядатися як такі, що мають промисловий або комерційний характер.
01.08.2016 набрав чинності ЗУ «Про публічні закупівлі», який установлює правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави та територіальної громади.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону цей Закон застосовується: - до замовників, за умови, що вартість предмета закупівлі товару (товарів), послуги (послуг) дорівнює або перевищує 200 тис. грн., а робіт 1,5 млн. грн.; - до замовників, які здійснюють діяльність в окремих сферах господарювання, за умови, що вартість предмета закупівлі товару (товарів), послуги (послуг) дорівнює або перевищує 1 млн. грн., а робіт 5 млн. грн.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про публічні закупівлі» замовники - органи державної влади, органи місцевого самоврядування та органи соціального страхування, створені відповідно до закону, а також юридичні особи (підприємства, установи, організації) та їх об`єднання, які забезпечують потреби держави або територіальної громади, якщо така діяльність не здійснюється на промисловій чи комерційній основі, за наявності однієї з таких ознак: юридична особа є розпорядником, одержувачем бюджетних коштів; органи державної влади чи органи місцевого самоврядування або інші замовники володіють більшістю голосів у вищому органі управління юридичної особи; у статутному капіталі юридичної особи державна або комунальна частка акцій (часток, паїв) перевищує 50 відсотків.
До замовників також належать юридичні особи та/або суб`єкти господарювання, які здійснюють діяльність в окремих сферах господарювання та відповідають хоча б одній з таких ознак: органам державної влади, органам влади Автономної Республіки Крим, органам місцевого самоврядування належить частка у статутному капіталі суб`єкта господарювання в розмірі більше ніж 50 відсотків або такі органи володіють більшістю голосів у вищому органі суб`єкта господарювання чи правом призначати більше половини складу виконавчого органу або наглядової ради суб`єкта господарювання; наявність спеціальних або ексклюзивних прав.
Відтак, з огляду на зазначені вимоги спеціального Закону слід визнати, що першочергове значення для визначення юридичної особи, яка має здійснювати закупівлю в порядку, передбаченому цим Законом, має наявність чи відсутність в діяльності конкретної юридичної особи такої ознаки, як здійснення нею діяльності на промисловій чи комерційній основі. За Законом ця ознака в їх ієрархії є більш високого рівня, є первинною. Інші ознаки мають підпорядковане значення, вони можуть враховуватись лише якщо юридична особа забезпечує потреби державної або територіальної громади, здійснюючи свою діяльність не на промисловій чи комерційній основі.
Верховний Суд у Постанові від 29.01.2026 у справі № 480/13690/23 зазначив, що обов`язковою умовою визначення юридичної особи як замовника є те, що відповідна юридична особа повинна забезпечувати потреби держави або територіальної громади, водночас така діяльність не має здійснюватися на промисловій чи комерційній основі. Саме ця умова є визначальною та має самостійне правове значення, оскільки відображає функціональне призначення суб`єкта та характер його діяльності. Якщо підприємство здійснює господарську діяльність на промисловій або комерційній основі, зокрема, діє з метою отримання прибутку, функціонує в умовах ринкової конкуренції та самостійно несе підприємницькі ризики, воно не може бути визнане замовником у розумінні Закону України від 25 грудня 2015 року №922-VIII «Про публічні закупівлі», навіть за наявності переважної державної (комунальної) участі в управлінні або статутному капіталі.
21.05.2020 Мінекономіки оприлюднило лист № 3304/32275-06 «Щодо визначення замовників». У вказаному листі наводиться роз`яснення щодо діяльності підприємств на промисловій чи комерційній основі, а саме «діяльність юридичних осіб не є промисловою чи комерційною у разі, якщо при забезпеченні певної державної або громадської потреби діяльність підприємств, установ та організацій не орієнтована виключно на одержання прибутку, а забезпечує певну суспільну потребу (функцію держави), та не залежить від економічних ризиків і витрат на неї. Держава нормативно, тобто через нормативно-правові акти, розпорядчі рішення, статути юридичних осіб тощо, визначила мету діяльності таких юридичних осіб, встановила спосіб, умови, ціни, тарифи тощо та здійснює контроль за діяльністю та виконанням публічних функцій, направлених на забезпечення потреб держави та/або територіальної громади.
Натомість діяльність юридичних осіб здійснюється на промисловій чи комерційній основі у разі, якщо потреби держави або територіальної громади забезпечуються на конкурентному ринку, невід`ємною властивістю якого є, зокрема, попит, пропозиція, ціна та у конкурентний спосіб. Так, наприклад, за умови якщо Державне підприємство «Прозорро» не забезпечуватиме функцію держави щодо адміністрування веб-порталу Уповноваженого органу з питань закупівлі, покладену на нього наказом органу виконавчої влади, який є для Підприємства органом управління, а здійснюватиме виключно комерційну діяльність, то таке Підприємство не виступатиме замовником у розумінні Закону, і відповідно на нього не поширюватиметься дія Закону».
Пункт 3 ч. 1 ст. 2 Закону не наділяв статусом замовників, посадові особи яких могли нести відповідальність за ч. 6 ст. 164-14 КУпАП, юридичних осіб, в тому числі підприємства, які були створені та/або проводили діяльність з метою задоволення потреб держави або територіальної громади, якщо такі потреби мали промисловий або комерційний характер. Ця норма є імперативною і саме таке її тлумачення надано у релевантних рішеннях Верховного суду (постанова ВС від 29 грудня 2022 року у справі 260/1666/19).
ДСГП «Ліси України» та його Філії мають за мету своєї діяльності, зокрема, задоволення потреб держави та територіальних громад на промисловій та комерційній основі, іншого не встановлено. Ці обставини узгоджуються зі змістом ст. 3 діючого Статуту ДСГП.
Відповідно до Висновку науково-правової експертизи щодо доктринального тлумачення окремих норм Закону України "Про публічні закупівлі", виконаної відповідно до звернення Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" на підставі Закону України "Про наукову і науково-технічну експертизу" від 14.03.2023 № 126-36 Інституту Держави і права імені В.М. Корецького - Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України" може здійснювати необхідні їм закупівлі товарів, робіт, послуг на комерційних засадах (поза межами дії Закону України"Про публічні закупівлі").
Оскільки, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 2 Закону ДСГП, від імені якого діяв ОСОБА_1 , не мало статусу замовника в контексті визначених Законом процедур закупівель, а матеріали справи не містять даних про те, що ДСГП мав статус такого замовника з інших передбачених ст. 2 Закону підстав, тому і ОСОБА_1 не може бути суб`єктом відповідальності за порушення ч. 3 ст. 41 Закону та інших виданих в його розвиток нормативних актів Належних та допустимих доказів, які б підтверджували об`єктивну сторону правопорушення, матеріали справи не містять.
Відповідно до вимог ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Відповідно до положень ст. 9 Конституції України та ст. 17 Закону України «Про міжнародні договори», міжнародні договори, згода на обов`язковість яких дана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Передбачено також, що коли міжнародним договором встановлені інші права, ніж ті, що передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору.
Згідно вимог ч. 2 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.
У рішеннях ЄСПЛ значну роль у розширенні сфери застосування п. 2 ст. 6 Конвенції грає тлумачення двох ключових понять цієї статті - «кримінальне обвинувачення» і «суперечки про громадянські права». У справі «Кадубец проти Словаччини» (Eur. Court H.R. Kadubec v. Slovakia, Judgmentof 2 September 1998. Reports. 1998 VI), представник держави-відповідача наполягав на тому, що в цій справі йдеться про адміністративний проступок, а не про кримінальне звинувачення і, отже ст. 6 не може бути застосована. Однак Європейський суд з прав людини не погодився з аргументом відповідача, хоча і визнав, що внутрішнє право країни не вважає кримінальними діяння, за вчинення якого був покараний заявник. Проте ця обставина, на думку Суду, не має великого значення, так само як і те, який державний орган розглядав справу. Таким чином, зазначена міжнародно-правова норма гарантує кожній людині доведення вини тільки в законному порядку та на підставі законно добутих доказів.
В справі про адміністративне правопорушення підлягає застосуванню положення ст. 62 Конституції України про те, що винуватість особи повинна бути доведена у встановленому законом порядку. Обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів суд, як правило застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту.
З наведеного вбачається, що особою, яка склала протокол про адміністративне правопорушення не було дотримано визначеної законодавством процедури складення протоколу про адміністративне правопорушення та зібрання доказів винуватості ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого правопорушення та, як наслідок, зазначено у протоколі відомості, що не відповідають фактичним обставинам справи.
Конституційний Суд України зауважує, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу (абз. 1-3 п. 4 рішення ВП КСУ у справі за конституційним поданням 59 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК від 26.02.2019 № 1-р/2019.
Зазначене узгоджується і з правовою позицією ЄСПЛ, згідно якої «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом» (п. 43 рішення від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukraine), з відсиланням на п. 282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey).
Згідно вказаної позиції ЄСПЛ «розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення».
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинене і правопорушник є винним у його вчиненні. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.
Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.
Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Необхідно, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.
Згідно зі ст. 284 КУпАП, по справі про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить одну з таких постанов: 1) про накладення адміністративного стягнення; 2) про застосування заходів впливу, передбачених ст.24-1 цього Кодексу; 3) про закриття справи.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.
З огляду на викладене вище, враховуючи всі обставини справи в їх сукупності, суддя приходить до висновку, що провадження відносно ОСОБА_1 за ч. 6 ст. 164-14 КУпАП підлягає закриттю, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.
Керуючись ст. ст. 221, 245, 247, 283-285, 294 КУпАП, 

постановив:
Провадження у справі про притягнення  ОСОБА_1  до адміністративної відповідальності за частиною 6 статті 164-14 Кодексу України про адміністративні правопорушення закрити на підставі пункту 1 частини 1 статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення, у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення. 
Постанова може бути оскаржена до Сумського апеляційного суду протягом десяти днів з дня її винесення.

Суддя        Олександр ЛИТОВЧЕНКО