ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА _01054, _м.Київ, _вул.Б.Хмельницького,44-В, _тел. _(044) _334-68-95, _E-mail: _inbox@ki.arbitr.gov.ua
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
24.08.2026 | Справа № 910/4582/26

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді: Літвінової М.Є. розглянувши у спрощеному позовному провадженні матеріали справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Негабарит - Сервіс" (адреса: 45034, Волинська область, смт. Люблинець, вулиця Заводська, будинок 7А )
до Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "ЮРОМАШ" (адреса: 01013, місто Київ, вулиця Будіндустрії, будинок 7, літера "Ц")
про стягнення 262 043, 37 грн 

Без повідомлення (виклику) представників учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Негабарит - Сервіс" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "ЮРОМАШ" (далі - відповідач) про стягнення 262 043, 37 грн, з яких: 244 350, 00 грн, інфляційні втрати у розмірі 2 443, 50 грн, 3 % річних у розмірі 1 345, 60 грн та пеня у розмірі 13 904, 27 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за Договором № 57- Н на перевезення вантажів від 06.08.2025 в частині оплати перевізнику коштів за перевезення вантажу у вказаному вище розмірі.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.04.2026 відкрито провадження у справі № 910/4582/25, вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).
13.05.2026 через систему «Електронний суд» від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив суд закрити провадження у справі в частині стягнення основної заборгованості у розмірі 244 350, 00 грн, у зв`язку зі сплатою та просив суд відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат.
Крім того, у відзиві на позовну заяву відповідачем викладено клопотання про зменшення 3 % річних та інфляційних втрат.
14.05.2026 через систему «Електронний суд» від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач просив суд закрити провадження в частині стягнення основного боргу на підставі п.2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України та стягнути з відповідача пеню, 3 % річних та інфляційні втрати у заявленому вище розмірі.
20.05.2026 через систему «Електронний суд» від представника позивача надійшло клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 12 000, 00 грн.
Відповідно до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.
Частиною восьмою статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.
Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.
Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд
ВСТАНОВИВ:

06.08.2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Негабарит - Сервіс» (далі - Перевізник) та Товариством з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «ЮРОМАШ» (далі - Замовник) укладено Договір № 57-Н на перевезення вантажів (далі - Договір). Відповідно до п. 1.1 якого Замовник замовляє, а Перевізник надає послуги по здійсненні перевезення вантажів автомобільним транспортом в міському, міжміському та міжнародному сполученні. 
Перевізник зобов`язується прийняти від Замовника, вантаж для перевезення, відповідно до заявки Замовника, та перевезти його до місця знаходження, вказаного Замовником, а Замовник зобов`язується оплатити послуги Перевізника відповідно до положень даного Договору (п. 1.2 Договору).
Як встановлено п. 2.1 Договору перевезення вантажу, виконується Перевізником на підставі заявки, що підписується обома сторонами. В заявці зазначається час та дата підписання, конкретне найменування вантажу, його кількість, розміри, умови та термін перевезення, маршрут перевезення, місце та час завантаження, розвантаження, повне найменування вантажовідправника та вантажоодержувача, вартість послуг по здійсненні перевезення вантажів. У разі здійснення міжнародного перевезення - місце замитнення та розмитнення. 
Відповідно до п. 2.2 Договору Замовник передає Перевізнику заявку на перевезення вантажу не пізніше 18(вісімнадцятої) години дня в залежності від типу вантажу та маршруту перевезення: на перевезення габаритного вантажу по території України - за 2 доби до дати завантаження); на перевезення великогабаритного та великовагового вантажу по Україні - за 6 діб до дати завантаження; на міжнародне перевезення габаритного вантажу - за 3 доби до дати завантаження; на міжнародне перевезення великогабаритного та великовагового вантажу - 14 робочих днів до дати завантаження (п.п. 2.2.1- 2.2.4 Договору).
Пунктом 2.3 Договору встановлено, що нормативний термін на завантаження - замитнення або розмитнення розвантаження - 24 годин на території ЄС та 48 годин на території України та країн СНД, якщо інше не погоджено в Заявці.
Простій транспортного засобу по маршруту слідування чи на кордоні понад 3 (три) години у відповідності до інструкцій Замовника чи з його вини вважається понаднормативним простоєм. 
Фіксація понаднормативного простою здійснюється у формі направлення повідомлення Перевізником на електронну пошту Замовника та підтверджується даними GPS трекера автомобіля, яким виконується перевезення (п.п 2.4, 2.5 Договору).
Замовник зобов`язаний своєчасно проводити розрахунки з Перевізником за надані транспортні послуги (п. 3.2.6 Договору).
Відповідно до п. 4.1 Договору вартість послуг визначається за узгодженням сторін по кожному конкретному перевезенню, згідно заявки на перевезення вантажу та вказується у заявки, оформленої Сторонами та рахунку-фактурі Перевізника. Ціни є договірними. 
У випадку, якщо Сторонами в заявці на перевезення вантажу, вартість перевезення вказана у іноземній валюті, розрахунки здійснюються в національній валюті по офіційному курсу НБУ на день передачі вантажу Вантажоодержувачу (п. 4.2 Договору).
Згідно з п. 4.3 Договору послуги оплачуються Замовником у безготівковому порядку шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Перевізника у наступному порядку: 30% від вартості послуг - попередня оплата, решта 70% - на протязі десяти календарних днів з дня завершення перевезення. 
Пунктом 4.4. Договору передбачено, що Перевізник зобов`язується на протязі семи робочих днів надіслати Замовнику первинні документи одним із способів на власний вибір: -шляхом відправки документів на поштову адресу Замовника, що вказана у реквізитах даного Договору -шляхом направлення актів виконаних робіт в електронному вигляді, з накладенням електронного цифрового підпису на електронну пошту Замовника, що вказана у реквізитах даного Договору -шляхом відправки документів кур`єрською службою ТОВ «Нова Пошта» для адресної доставки Замовнику (за рахунок Замовника). 
У разі відсутності зауважень до наданих послуг, Замовник упродовж 5 (п`яти) робочих днів з дати отримання актів наданих послуг від Перевізника підписує надані 2 (два) примірники актів наданих послуг та повертає Перевізнику 1 (один) примірник підписаного акту або в той самий строк надає Перевізнику письмову мотивовану відмову від підписання актів. Не підписання Замовником актів від перевізника без надання відповідних письмових пояснень є фактом визнання Замовником повного виконання Перевізником своїх зобов`язань за Договором. У такому разі вважається, що акти погоджено, послуги Перевізника надано в повному обсязі відповідно до умов Договору, претензії у Замовника - відсутні. 
В пункті 4.5 Договору встановлено, що оплата послуг, здійснюється Замовником в національній валюті України - гривня, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Виконавця.
У випадках, передбачених законодавством, Перевізник зобов`язується реєструвати податкову накладну та/або розрахунки коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлені законодавством терміни. 
Перевізник, у разі порушення умов п. 4.7. цього Договору зобов`язується компенсувати Замовнику суму в розмірі суми податку на додану вартість по операції, щодо якої не було виконано умови п. 4.7. цього Договору (п. п. 4.7, 4.8 Договору).
Відповідно до п. 5.3. Договору за порушення строків оплати послуг Перевізника, що визначені даним Договором, Замовник сплачує Перевізнику пеню 0,1% від суми заборгованості за кожен день прострочення, але не більше 10% від неоплаченої вчасно вартості перевезення.
Договір набирає чинності з моменту його підписання Сторонами та скріплення печатками (за наявності) і діє до « 31» грудня 2025 року, якщо жодна зі Сторін письмово у 10-ти денний термін до закінчення дії Договору не виявила бажання припинити дію Договору (п. 9.1 Договору).
08.01.2026 сторони підписали Заявку - додаток до Договору № 57-Н від 06.08.2025.
Так, на виконання умов Договору позивачем надано послуги з перевезення, що підтверджуються міжнародною товарно-транспортною накладною CMR №0702 від 26.01.2026,
Позивачем було виставлено Рахунок №343 від 03.02.2026 та складено Акт наданих послуг №375 від 03.02.2026 на суму 244 350,00 грн. 
Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначив, що ним належним чином виконано обов`язок щодо направлення первинних документів та 19.03.2026 Експрес-накладною «Нова Пошта» №20451395449897 відповідачу було надіслано оригінали рахунку, акту та CMR, які він отримав 23.03.2026, проте, відповідач ухилився від підписання акту та не здійснив оплату, що призвело до заборгованості у розмірі 244 350,00 грн., яку позивач просить суд стягнути з відповідача.
Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати у розмірі 2 443, 50 грн, 3 % річних у розмірі 1 345, 60 грн та пеню у розмірі 13 904, 27 грн.
Відповідач у відзиві на позовну заяву просив суд закрити провадження у справі, у зв`язку зі сплатою основного боргу у розмірі 244 350, 00 грн та відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог щодо стягнення пені, інфляційних втрат та 3 % річних.
Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.
Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У відповідності до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з частиною першою статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Укладений Договір, з огляду на встановлений статтею 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, є належною підставою, у розумінні статті 11 Цивільного кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків та за своєю правовою природою є договором перевезення, який підпадає під правове регулювання Глави 64 Цивільного кодексу України.
Відповідно до статті 908 Цивільного кодексу України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення.
Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.
Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.
Частиною першою статті 909 Цивільного кодексу України визначено, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.
Судом встановлено факт надання позивачем відповідачеві послуг з перевезення вантажу, що підтверджується наявними в матеріалах справи копією Акту надання послуг № 375 від 03.02.2026.
Зі змісту Акту вбачається, що позивачем було здійснено перевезенння товару на загальну суму 244 350, 00 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 916 Цивільного кодексу України за перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти стягується провізна плата у розмірі, що визначається за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами. Якщо розмір провізної плати не визначений, стягується розумна плата.
Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Пунктом 4.4 Договору передбачено, що послуги оплачуються Замовником у безготівковому порядку шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Перевізника у наступному порядку: 30% від вартості послуг - попередня оплата, решта 70% - на протязі десяти календарних днів з дня завершення перевезення. 
Так, Факт належного надання послуг підтверджується міжнародною товарно - транспортною накладною CMR №0702 від 26.01.2026, у якій зафіксовано прийняття вантажу без зауважень. 
Відповідно до відміток у CMR, вантаж доставлено вантажоодержувачу 03.02.2026.
Позивачем виставлено Рахунок №343 від 03.02.2026 та складено Акт наданих послуг №375 від 03.02.2026 на суму 244 350,00 грн. 
Строк оплати послуг становить десять календарних днів з дня завершення перевезення. Враховуючи дату доставки (03.02.2026) - граничним терміном оплати було 13.02.2026. 
Відтак строк оплати наданих позивачем послуг, відповідно до умов Договору, станом на момент розгляду справи є таким, що настав.
Зазначене також кореспондується з нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України.
Статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України встановлено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.
Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.
Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК України можливе також у разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина зумовлює відмову в позові, а не закриття провадження у справі. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 №13/51-04.
З матеріалів справи вбачається, що після звернення з позовом до суду та відкриття провадження у справі, відповідач перерахував позивачу суму у розмірі 244 350, 00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 10596945 від 12.05.2026.
За таких обставин суд вважає, що предмет спору у даній справі в частині стягнення 244 350, 00 грн основного боргу припинив своє існування.
Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку про закриття провадження у справі в частині стягнення 244 350, 00 грн основного боргу, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України у зв`язку з відсутністю предмета спору.
Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати у розмірі 2 443, 50 грн та 3 % річних у розмірі 1 345, 60 грн за період з 14.02.2026 по 21.04.2026.
У разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).
Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
З огляду на порушення відповідачем строків оплати за Договором, суд дійшов висновку про наявність підстав для нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму заборгованості за весь час прострочення.
Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку про його обґрунтованість, у зв`язку з чим стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 3% річних на суму 1 345, 60 грн та інфляційні втрати у розмірі 2 443, 50 грн.
Щодо стягнення з відповідача пені у розмірі 13 904, 27 грн, суд зазначає наступне.
За змістом ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.
Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.
Пунктом 5.3. Договору передбачено, що за порушення строків оплати послуг Перевізника, що визначені даним Договором, Замовник сплачує Перевізнику пеню 0,1% від суми заборгованості за кожен день прострочення, але не більше 10% від неоплаченої вчасно вартості перевезення.
Здійснивши за допомогою інформаційно-пошукової системи «Ліга» перевірку наданого позивачем розрахунку пені, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення пені у розмірі 13 904, 27 грн підлягають задоволенню, оскільки розрахунок здійснено правильно.
Суд розглянувши клопотання відповідача про зменшення розміру пені відмовляє в його задоволенні, з огляду на наступне.
Відповідно до частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
При цьому вирішення питання про зменшення неустойки є правом, а не обов`язком суду та залежить від встановлення у конкретній справі обставин, які свідчать про наявність підстав для такого зменшення. Верховний Суд послідовно виходить із того, що сторона, яка заявляє клопотання про зменшення неустойки, повинна обґрунтувати його та надати належні й допустимі докази на підтвердження відповідних обставин.
У даному випадку відповідач, заявляючи клопотання про зменшення розміру пені, не навів конкретних обставин, які б свідчили про необхідність її зменшення, та не надав належних і допустимих доказів на підтвердження таких обставин.
Зокрема, відповідачем не доведено, що розмір нарахованої пені є неспівмірним із наслідками порушення зобов`язання, не надано доказів щодо майнового стану сторін, ступеня виконання зобов`язання, причин та обставин прострочення, поведінки відповідача після виникнення прострочення, наявності чи відсутності збитків у позивача, а також інших обставин, які могли б свідчити про винятковість цього випадку та необхідність зменшення пені.
Саме лише посилання відповідача на неможливість здійснення оплати, у встановлений Договором строк, без належного підтвердження доказами не є достатньою підставою для застосування судом положень статті 551 Цивільного кодексу України.
Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частинами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З огляду на вищевикладене, виходячи з того, що позов частково доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.
Відповідно до статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При цьому з урахуванням правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 23.01.2024 року у справі № 910/7984/22 суд зазначає, що під час ухвалення рішення по суті було вирішено питання лише в частині процентів річних та інфляційних втрат, тому відповідно до приписів частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України відповідач зобов`язаний відшкодувати позивачу судовий збір лише за розгляд позовних вимог в цій частині пропорційно розміру їх задоволення. Натомість, витрати по сплаті судового збору в частині основного боргу в сумі 200 582,40 грн. відповідач не зобов`язаний відшкодовувати позивачу, оскільки в цій частині судовий збір, за умови наявності відповідного клопотання позивача, підлягає поверненню з Державного бюджету України.
У правовідносинах щодо розподілу судових витрат у випадку закриття провадження у справі слід керуватись положеннями п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» за якими сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.
Таким чином, судовий збір пропорційно розміру вимоги, провадження в якій закрито у зв`язку з відсутністю предмета спору, не підлягає розподілу між сторонами за наслідками розгляду спору у справі № 910/4582/26 та може бути повернутий за клопотанням особи, яка його сплатила - Товариства з обмеженою відповідальністю «Негабарит - Сервіс» .
Решта судового збору згідно п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Щодо понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, які позивач просить суд стягнути з відповідача в розмірі 12 000,00 грн., суд зазначає, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013).
За приписами ст.ст. 123, 126 ГПК України витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат.
Витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов`язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських об`єднань та бюро, з надання правничої допомоги щодо ведення справи в суді розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених ст.ст. 129, 130 ГПК України.
Відповідно до ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Статтею 126 Господарського процесуального кодексу України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Тобто, у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині четвертій статті 126 ГПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.
Відповідно до частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Так, у відповідності до приписів ст. 162 ГПК України позивач в позовній заяві навів попередній (орієнтовний) розрахунок витрат на правничу допомогу в розмірі 12 000,00 грн. та зазначив про подання заяви про їх відшкодування в окремому порядку.
Також в поданій 20.05.2026 року заяві позивач просить суд стягнути з відповідача 12 000,00 грн. витрат на правову допомогу та надає одночасно докази на підтвердження розміру таких витрат.
В свою чергу, з аналізу наведеної норми частини 8 ст. 129 ГПК вбачається, що витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною не буде документально доведено, що нею понесені витрати на правничу допомогу, а саме: не надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для стягнення таких витрат.
Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Суд у позовному провадженні є арбітром, що надає оцінку тим доказами і доводам, що наводяться сторонами у справі, тобто суд не може діяти на корить будь-якої зі сторін, що не відповідатиме основним принципам господарського судочинства.
Таким чином, суд може зменшити розмір витрат на правову допомогу, що підлягають розподілу, за клопотанням іншої сторони, яка і зобов`язана довести не співмірність заявлених опонентом витрат.
Як встановлено судом за результатами розгляду вимог в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу, на підтвердження розміру понесених витрат позивачем надано суду копії: Договору № 2104-26 про надання правничої (правової) допомоги від 21.04.2026, укладеного між адвокатом Колядою Дмитром Ігоровичем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Негабарит - Сервіс», Акту від 18.05.2026 року приймання - передачі наданої наданих послуг з детальним описом проведених робіт до Договору про надання правової допомоги, ордеру адвоката серії АС № 1183499 від 21.04.2026 року, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю ВА № 1175 від 01.11.2019.
З матеріалів справи вбачається, що між адвокатом Колядою Дмитром Ігоровичем (адвокат за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Негабарит - Сервіс» (клієнт за договором) укладено Договір № 2104-26 від 21.04.2026 року (далі - Договір 1), за умовами пункту 1.1. якого Адвокат зобов`язується надати правничу (правову) допомогу щодо стягнення в судовому порядку з Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «ЮРОМАШ» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Негабарит - Сервіс» заборгованості за надані послуги.
За надання правничої допомоги Клієнт сплачує Адвокату гонорар за домовленістю сторін. 
За результатами надання правничої допомоги складається Акт прийому-передачі, що підписується представниками кожної із сторін. В Акті вказується обсяг наданої Адвокатом правничої допомоги та її вартість. 
Клієнт оплачує надані послуги згідно підписаного сторонами Акту прийому-передачі в готівковому або безготівковому порядку. 
Адвокат залишає за собою право в односторонньому порядку надати весь обсяг або частину послуг безоплатно (п.п. 3.1- 3.4 Договору).
Як встановлено судом за матеріалами справи, на підтвердження обсягу наданої правничої допомоги адвокатом Колядою Дмитром Ігоровичем до справи долучено копію підписаного сторонами Акту приймання - передачі наданої правової допомоги з детальним описом проведених робіт до Договору про надання правової допомоги № 2104-26 від 21.04.2026, яким передбачено перелік послуг, які надані адвокатом, відповідно до якого виконавцем у справі № 910/4582/26 виконано наступну роботу: консультації Клієнта щодо порядку стягнення з ТОВ з ІІ «ЮРОМАШ» заборгованості надані послуги згідно Договору №57-Н від 06.08.2025; за вивчення документів та збирання доказів; детальний аналіз актуальної судової практики релевантної до спірних правовідносин; підготовка та подача позовної заяви до господарського суду міста Києва про стягнення заборгованості з ТОВ з ІІ «ЮРОМАШ» на користь ТОВ «Негабарит-Сервіс»; надання консультацій ТОВ «Негабарит-Сервіс» з питань відкриття провадження у справі, порядку і строків судового розгляду, порядку оскарження рішень та ухвал суду; супровід судового розгляду справи №910/4582/26.
Підписанням даного акту Клієнт підтверджує, що правова допомога надана Адвокатом належним чином, у повному обсязі та відповідно до умов Договору. Клієнт не має жодних претензій щодо обсягу та якості наданих послуг.
Матеріалами справи підтверджується, що у справі № 910/4582/26 в Господарському суді міста Києва інтереси позивача представляла адвокат Коляда Дмитро Ігорович.
Суд зазначає, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Отже, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань, з урахуванням складності справи, кваліфікації, досвіду і завантаженості адвоката та інших обставин. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. У разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу й обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
При цьому, адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата.
Відтак, діяльність адвоката є оплачуваною працею і така оплата у вигляді гонорару здійснюється на підставі укладеного між адвокатом та його клієнтом договору про надання правової допомоги.
Рішенням Європейського суду з прав людини у справі "East/WestAllianceLimited" проти України (заява № 19336/04, п. 269) визначено, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.
Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Така ж правова позиція випливає з інших рішень Європейського суду з прав людини, зокрема, у п. 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, п. п. 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, п. 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема, але не виключно: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.
Чинним процесуальним законодавством не передбачено обов`язку сторони, яка заявляє клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, доводити реальність їх оплати.
Водночас, як зазначено в постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу .
У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення.
При цьому суд звертає увагу на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, згідно якої витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).
Таким чином, виходячи з наданих позивачем доказів на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду даної справи суд виходить із загальних критеріїв оцінки послуг з надання правової (правничої) допомоги з урахуванням обсягу та змісту підготованих адвокатом документів.
За результатами здійсненого судом аналізу наданих позивачем доказів суд наголошує, що згідно приписів чинного господарського процесуального законодавства, вартість наданої учаснику справи професійної правничої допомоги оцінюється судом виходячи з критеріїв складності справи, виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також ціною позову та (або) значенням справи для сторони.
Як свідчать матеріали справи, у Акті приймання-передачі від 01.04.2026 року в окремий вид послуг виділено детальний аналіз актуальної судової практики релевантної до спірних правовідносин, при цьому судом прийнято до уваги той факт, що предмет доказування у справі № 910/4582/26 охоплює типові обставини та факти, що не потребує додаткового детального вивчення судової практики, оскільки категорія даного спору не відноситься до складної та спір є типовим.
Крім того, суд вважає за необхідне відзначити, що дана справа розглянута в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, а відтак - представник позивача адвокат Коляда Д.І. не приймав участь у судових засіданнях, а його представництво інтересів Товариства з обмеженою відповідальністю «Негабарит - Сервіс» фактично зводиться до подання через систему «Електронний суд» позовної заяви з додатками, відповіді на відзив та заяви про закриття провадження у справі.
Тобто, враховуючи нескладний характер спору та сталу судову практику з даного питання, а також незначну кількість доказів, які підлягали оцінці, зважаючи на відсутність складних арифметичних розрахунків ціни позову, а також приймаючи до уваги час, необхідний для дослідження наведеної кількості доказів, суд приходить до висновку про те, що розмір понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу завищено, та відповідно, неспівмірною є вартість таких послуг правничої допомоги.
Таким чином, господарський суд, розподіляючи витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу адвоката, дійшов висновку про те, що наявні в матеріалах справи докази та встановлені судом фактичні обставини справи не є безумовною підставою для стягнення судом витрат на професійну правничу допомогу з позивача саме в розмірі 12 000,00 грн., адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований, відповідати критерію розумної дійсності та необхідності таких витрат.
Також судом враховано правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 24.01.2022 року у справі № 911/2737/17, згідно якого стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.
Як вказано колегією суддів касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 30.11.2020 у справі № 922/2869/19, висновки судів про часткову відмову стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу адвоката з підстав не пов`язаності, необґрунтованості та непропорційності до предмета спору не свідчать про порушення норм процесуального законодавства, навіть, якщо відсутнє клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У такому разі, суди мають таке право відповідно до частини 5 статті 129 ГПК України та висновків об`єднаної палати про те, як саме повинна застосовуватися відповідна норма права.
Враховуючи вищевикладене, дослідивши надані позивачем докази, приймаючи до уваги принципи співмірності та розумності судових витрат на професійну правничу допомогу, ціну позову, рівень складності, характеру спору та юридичної кваліфікації правовідносин у справі, враховуючи обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду представником позивача документів, суд приходить до висновку, що зменшення розміру витрат позивача до 10 000, 00 грн. від попередньо заявленої суми 12 000,00 грн., яка є завищеною, відповідатиме критерію пропорційності і розумності. Аналогічну позицію виклав у своїх постановах Верховний Суд від 07.08.2018 року у справі № 916/1283/17 та від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18.
За таких обставин, з урахуванням вищенаведених висновків суду, витрати позивача на професійну правничу допомогу підлягають стягненню з відповідача у розмірі 10 000, 00 грн.
Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 231, 232 - 233, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, 
ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Негабарит - Сервіс" до Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "ЮРОМАШ" про стягнення 262 043, 37 грн задовольнити частково.
2. Закрити провадження в частині стягнення основного боргу у розмірі 244 350, 00 грн.
3.  Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "ЮРОМАШ" (адреса: 01013, місто Київ, вулиця Будіндустрії, будинок 7, літера "Ц"; код ЄДРПОУ 32849408) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Негабарит - Сервіс" (адреса: 45034, Волинська область, смт. Люблинець, вулиця Заводська, будинок 7А; код ЄДРПОУ 37707423) інфляційні втрати у розмірі 2 443 (дві тисячі чотириста сорок три) грн 50 коп, 3 % річних у розмірі 1 345 (одна тисяча триста сорок п`ять) грн 60 крп, пеню у розмірі 13 904 (тринадцять тисяч дев`ятсот чотири) грн 27 коп, витрати по сплаті судового збору у розмірі 212 (двісті дванадцять) грн 32 коп, а також витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000 (десять тисяч) грн 00 коп.
4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 24.08.2026 року.

Суддя М.Є. Літвінова