СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 липня 2026 року Справа № 480/7535/25
Сумський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Шаповала М.М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №480/7535/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Сумській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 просить суд (з урахуваняням заяви про зміну позовних вимог) визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Сумській області від 08.10.2025 № 621278-2406-1805-UA59020030000072865.
Також, просить стягнути на свою користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3500 гривень.
Свої вимоги мотивує тим, що є фізичною особою-підприємцем та платником єдиного податку другої групи, а належна йому земельна ділянка використовується у господарській діяльності для обслуговування магазину. У зв`язку з цим вважає, що відповідно до пункту 297.1 статті 297 ПКУ звільнений від сплати земельного податку, а оскаржуване податкове повідомлення-рішення є протиправним.
Ухвалою суду від 29.09.2025 позов прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, встановлені строки для подання відзиву, відповіді на відзив та заперечень.
Ухвалою суду від 21.10.2025 прийнято до розгляду заяву представника Родіна В.В. про зміну позовних вимог від 16.10.2025 по справі №480/7535/25. У задоволенні клопотання відповідача про закриття провадження у справі відмовлено.
Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що повідомлення за формою № 20-ОПП щодо спірної земельної ділянки позивач подав лише 22.08.2025. У зв`язку з цим контролюючий орган здійснив перерахунок земельного податку та прийняв оскаржуване податкове повідомлення-рішення за період, протягом якого використання земельної ділянки у господарській діяльності не було підтверджено.
На підставі Указу Президента України "Про призначення судді" № 164/2026 від 24.02.2026 та наказу голови Сумського окружного адміністративного суду від 27.02.2026 № 11-ОС "Про відрахування зі штату суду ОСОБА_2 у зв`язку з призначенням на посаду судді Шостого апеляційного адміністративного суду", на підставі розпорядження керівника апарату № 1664 від 04.03.2026 призначено повторний автоматизований розподіл судової справ № 480/7535/25.
Справа розподілена автоматизованою системою документообігу суду судді Шаповалу М.М., який ухвалою від 05.03.2026 прийняв справу до свого провадження.
Суд, перевіривши матеріали справи, повно та об`єктивно оцінивши докази в їх сукупності, встановив такі обставини.
Позивач зареєстрований фізичною особою-підприємцем та є платником єдиного податку другої групи.
На підставі договорів купівлі-продажу від 20.08.2019 позивачу належать магазин, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та земельна ділянка площею 0,0417 га з кадастровим номером 5920910100:00:017:0124, на якій розташований цей магазин.
Податковим повідомленням-рішенням від 18.04.2025 № 94440-2406-1805-UA59020030000072865 позивачу визначено податкове зобов`язання із земельного податку за 2025 рік у розмірі 7075,71 гривень.
22.08.2025 позивач подав до контролюючого органу повідомлення за формою № 20-ОПП щодо спірної земельної ділянки та заяву про її використання у господарській діяльності.
У зв`язку з цим первинне ППР було відкликано, а за результатами перерахунку ГУ ДПС у Сумській області прийнято ППР від 08.10.2025 № 621278-2406-1805-UA59020030000072865, яким позивачу визначено податкове зобов`язання із земельного податку в розмірі 4710,68 грн.
Не погодившись із вказаним ППР, позивач звернувся до суду з позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулюються Податковим кодексом України.
Згідно з підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Підпунктом 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів.
Відповідно до підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 ПК України плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.
Згідно з підпунктом 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
Відповідно до пункту 30.1 статті 30 ПК України податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.
Пунктом 30.2 статті 30 ПК України передбачено, що підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат.
Згідно з пунктом 30.3 статті 30 ПК України платник податків вправі використовувати податкову пільгу з моменту виникнення відповідних підстав для її застосування і протягом усього строку її дії.
Відповідно до підпункту 269.1.1.1 підпункту 269.1.1 пункту 269.1 статті 269 ПК України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв).
Пунктом 269.2 статті 269 ПК України встановлено, що особливості справляння податку суб`єктами господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, встановлюються главою 1 розділу XIV цього Кодексу.
Згідно з підпунктом 270.1.1.1 підпункту 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 ПК України об`єктами оподаткування земельним податком є земельні ділянки, які перебувають у власності.
Відповідно до пункту 286.1 статті 286 ПК України підставою для нарахування земельного податку є:
а) дані державного земельного кадастру;
б) дані Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Пунктом 286.5 статті 286 ПК України передбачено, що нарахування фізичним особам сум плати за землю проводиться контролюючими органами за місцем знаходження земельної ділянки, які надсилають платнику податку у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу, разом із детальним розрахунком суми податку, який, зокрема, але не виключно, має містити кадастровий номер та площу земельної ділянки, розмір ставки податку та розмір пільги зі сплати податку.
За приписами пункту 287.1 статті 287 ПК України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.
Отже, за загальним правилом, особа, яка є власником земельної ділянки, є платником земельного податку, а обов`язок зі сплати цього податку виникає з дня виникнення права власності на земельну ділянку.
Разом із тим главою 1 розділу XIV ПК України встановлено особливості оподаткування суб`єктів господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування.
Відповідно до пункту 291.2 статті 291 ПК України спрощена система оподаткування, обліку та звітності - особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.
Згідно з пунктом 291.3 статті 291 ПК України юридична особа чи фізична особа - підприємець може самостійно обрати спрощену систему оподаткування, якщо така особа відповідає вимогам, встановленим цією главою, та реєструється платником єдиного податку в порядку, визначеному цією главою.
Підпунктом 4 Пунктом 297.1 статті 297 ПК України передбачено, що платники єдиного податку звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно в частині земельного податку за земельні ділянки, що використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності (крім діяльності з надання земельних ділянок та/або нерухомого майна, що знаходиться на таких земельних ділянках, в оренду (найм), позичку, на іншому праві користування) та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перебування фізичної особи-підприємця на спрощеній системі оподаткування саме по собі не припиняє її статусу власника земельної ділянки та не звільняє від обов`язку сплати земельного податку.
Необхідною умовою звільнення платника єдиного податку першої - третьої груп від сплати земельного податку є фактичне використання відповідної земельної ділянки для провадження власної господарської діяльності.
Отже, для застосування передбаченого підпунктом 4 пункту 297.1 статті 297 ПК України звільнення необхідна одночасна наявність двох умов: особа повинна мати статус платника єдиного податку першої - третьої групи, а належна їй земельна ділянка повинна фактично використовуватися для провадження господарської діяльності.
При цьому право власності на земельну ділянку, її цільове призначення, розташування на ній об`єкта нежитлової нерухомості та наявність в особи статусу фізичної особи-підприємця окремо не підтверджують фактичного використання земельної ділянки у господарській діяльності протягом конкретного податкового періоду.
Щодо подання позивачем заяви за формою № 20-ОПП суд зазначає наступне.
Порядок обліку платників податків і зборів затверджено наказом Міністерства фінансів України від 09.12.2011 № 1588, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 29.12.2011 за № 1562/20300 (далі - Порядок № 1588).
Відповідно до пункту 8.1 розділу VIII Порядку № 1588 платник податків зобов`язаний повідомляти про всі об`єкти оподаткування і об`єкти, пов`язані з оподаткуванням, контролюючий орган за основним місцем обліку у порядку, встановленому цим розділом.
Пунктом 8.2 розділу VIII Порядку № 1588 передбачено, що об`єктами оподаткування і об`єктами, пов`язаними з оподаткуванням або через які провадиться діяльність, є майно та дії, у зв`язку з якими у платника податків виникають обов`язки щодо сплати податків та зборів. Такі об`єкти за кожним видом податку та збору визначаються згідно з відповідними розділами ПК України.
Згідно з пунктом 8.4 розділу VIII Порядку № 1588 заява про об`єкти оподаткування або об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність, за формою № 20-ОПП подається протягом 10 робочих днів після їх реєстрації, створення чи відкриття до контролюючого органу за основним місцем обліку платника податків.
У заяві за формою № 20-ОПП надається інформація про всі об`єкти оподаткування, що є власними, орендованими або переданими в оренду.
Таким чином, заява за формою № 20-ОПП подається з метою обліку об`єктів оподаткування та об`єктів, пов`язаних з оподаткуванням або через які провадиться діяльність. Дата подання такої заяви сама по собі не визначає дату початку фактичного використання земельної ділянки у господарській діяльності.
Водночас подання заяви за формою № 20-ОПП не є безумовним і достатнім доказом фактичного використання земельної ділянки у господарській діяльності протягом усього податкового періоду, що передував її поданню. Вказана обставина повинна встановлюватися на підставі сукупності належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів.
Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною другою статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Разом із тим зазначена норма не звільняє позивача від обов`язку доведення тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення позову, зокрема обставин, що свідчать про наявність у нього права на застосування відповідної податкової пільги.
Аналогічний висновок викладено Верховним Судом у постанові від 03.03.2026 у справі № 640/16137/20.
Верховний Суд зазначив, що використання земельної ділянки у господарській діяльності є юридичним фактом, з яким закон пов`язує можливість застосування спеціального режиму оподаткування, а відтак - винятком із загального правила сплати земельного податку.
За загальним правилом процесуального права обставини, що обґрунтовують застосування винятку із загального правила, підлягають доведенню тією стороною, яка на них посилається. Отже, саме позивач повинен надати належні та допустимі докази фактичного використання спірної земельної ділянки у господарській діяльності.
Покладення на контролюючий орган обов`язку доводити відсутність господарського використання земельної ділянки фактично означало б необхідність спростовувати обставини, які не були підтверджені доказами з боку платника податків, та доводити відсутність усіх можливих підстав для застосування податкової пільги.
Отже, контролюючий орган повинен довести наявність у позивача об`єкта оподаткування, правильність визначення бази, ставки, податкового періоду та суми податкового зобов`язання, а позивач, посилаючись на передбачене підпунктом 4 пункту 297.1 статті 297 ПКУ звільнення, повинен довести фактичне використання земельної ділянки у господарській діяльності протягом відповідного податкового періоду.
З матеріалів справи вбачається, що позивач з 20.08.2019 є власником земельної ділянки площею 0,0417 га з кадастровим номером 5920910100:00:017:0124, цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування будівель торгівлі.
Отже, відповідно до підпункту 269.1.1.1 підпункту 269.1.1 пункту 269.1 та підпункту 270.1.1.1 підпункту 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 ПК України позивач є платником земельного податку, а належна йому земельна ділянка - об`єктом оподаткування.
Обставина перебування позивача на спрощеній системі оподаткування та наявність у нього статусу платника єдиного податку другої групи не є безумовною підставою для звільнення від сплати земельного податку. Для застосування положень підпункту 4 пункту 297.1 статті 297 ПК України позивач повинен довести фактичне використання спірної земельної ділянки для провадження господарської діяльності протягом періоду, за який йому визначено податкове зобов`язання.
На підтвердження наявності права на звільнення від сплати земельного податку позивач посилається на те, що на спірній земельній ділянці розташований належний йому магазин, у якому він здійснює підприємницьку діяльність із роздрібної торгівлі. Також позивачем надано витяг з реєстру платників єдиного податку, правовстановлюючі документи на магазин і земельну ділянку, заяву від 22.08.2025 та повідомлення за формою № 20-ОПП, подане до контролюючого органу цього ж дня.
Водночас зазначені документи підтверджують статус позивача як фізичної особи-підприємця та платника єдиного податку, належність йому магазину і земельної ділянки, а також повідомлення контролюючого органу про використання цих об`єктів у господарській діяльності. Проте вони не підтверджують фактичного здійснення позивачем господарської діяльності у розташованому на спірній земельній ділянці магазині протягом січня-серпня 2025 року.
Так, позивачем не надано розрахункових документів, відомостей реєстратора розрахункових операцій або програмного реєстратора розрахункових операцій, договорів, накладних, банківських документів чи інших первинних документів, які б підтверджували придбання або реалізацію товарів у вказаному магазині протягом спірного періоду.
Саме по собі цільове призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування будівель торгівлі свідчить про встановлений законом допустимий спосіб її використання, однак не підтверджує фактичного використання цієї ділянки у господарській діяльності протягом конкретного податкового періоду.
Так само розташування на земельній ділянці належного позивачу магазину не є достатнім доказом того, що цей магазин та земельна ділянка фактично використовувалися позивачем для провадження господарської діяльності у січні-серпні 2025 року.
Повідомлення за формою № 20-ОПП має обліково-інформаційний характер. Дата його подання сама по собі не визначає дату початку використання земельної ділянки у господарській діяльності. Тому посилання відповідача на подання позивачем такого повідомлення лише 22.08.2025 не є самостійним і безумовним доказом того, що до цієї дати земельна ділянка не використовувалася у господарській діяльності.
Разом із тим подане 22.08.2025 повідомлення за формою № 20-ОПП також не підтверджує використання земельної ділянки у господарській діяльності протягом попереднього періоду. Заява позивача від 22.08.2025 містить лише його твердження про використання магазину та земельної ділянки у підприємницькій діяльності, яке не підтверджено іншими доказами.
Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 03.03.2026 у справі № 640/16137/20, використання земельної ділянки у господарській діяльності є юридичним фактом, з яким закон пов`язує можливість застосування спеціального режиму оподаткування, а відтак - винятком із загального правила сплати земельного податку. Обставини, що обґрунтовують застосування такого винятку, повинна довести сторона, яка на них посилається.
Отже, відсутність наданих контролюючим органом доказів невикористання земельної ділянки не може вважатися достатньою підставою для застосування податкової пільги, оскільки не замінює обов`язку позивача довести фактичну наявність обставин, з якими закон пов`язує право на звільнення від сплати земельного податку.
Після отримання від позивача повідомлення за формою № 20-ОПП відповідач відкликав ППР від 18.04.2025 № 94440-2406-1805-UA59020030000072865, яким було визначено податкове зобов`язання за весь 2025 рік у розмірі 7075,71 грн, та здійснив перерахунок податку, за результатами якого прийняв оскаржуване ППР від 08.10.2025 № 621278-2406-1805-UA59020030000072865 на суму 4710,68 гривень.
Доводів щодо неправильного визначення площі земельної ділянки, її нормативної грошової оцінки, ставки земельного податку або арифметичного обчислення податкового зобов`язання позивачем не наведено. Підставою позову визначено виключно наявність у позивача права на звільнення від сплати земельного податку у зв`язку з використанням земельної ділянки у господарській діяльності.
Оскільки позивачем не надано належних і допустимих доказів фактичного використання спірної земельної ділянки у господарській діяльності протягом періоду, за який оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням визначено податкове зобов`язання, суд дійшов висновку про недоведеність наявності передбачених підпунктом 4 пункту 297.1 статті 297 ПКУ підстав для звільнення позивача від сплати земельного податку.
За таких обставин, суд вважає, що ППР від 08.10.2025 № 621278-2406-1805- НОМЕР_1 є правомірним, а позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд
В И Р І Ш И В:
В задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Сумській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. 
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.М. Шаповал