ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2026 р. | Справа № 520/18165/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Любчич Л.В.,
Суддів: Спаскіна О.А. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.09.2025, головуючий суддя І інстанції: Рубан В.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, по справі №520/18165/25
за позовом ОСОБА_1 
до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області 
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, апелянт, ОСОБА_1 , апелянт), звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (надалі – відповідач, ГУ ПФУ в Харківській області), в якому просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність ГУ ПФУ в Харківській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів (пенсії) у зв`язку з порушенням строків їх виплати в період з 01.03.2021 по 20.02.2025;
- зобов`язати ГУ ПФУ в Харківській області нарахувати та виплати ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів (пенсії) у зв`язку з порушенням строків їх виплати в період з 01.03.2021 по 20.02.2025.
18 вересня 2025 року Харківський окружний адміністративний суд ухвалив рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнив частково.
Визнав протиправною бездіяльність ГУ ПФУ в Харківській області щодо ненарахування ОСОБА_1 відповідно до Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" (далі – Закон № 2050-III) компенсацію за втрату частини пенсійних виплат у зв`язку з порушенням строків виплати за період з 01.03.2021 по 20.02.2025.
Зобов`язав ГУ ПФУ в Харківській області нарахувати ОСОБА_1 згідно із Законом № 2050-III компенсацію за втрату частини пенсійних виплат у зв`язку з порушенням строків їх виплати за період з 01.03.2021 по 20.02.2025. 
В іншій частині позовні вимоги залишив без задоволення.
Стягнув за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Харківській області на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 1211 грн 20 коп.
Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позову, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позову та ухвалити у цій частині постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначила про те, що при частковому задоволенні позовних вимог її порушене право не було захищено належним чином. Вважає, що у спірних правовідносинах повноваження відповідача не є дискреційними.
Відповідач також, не погодившись з рішенням суду першої інстанції у частині задоволених позовних вимог, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції у частині задоволення позову та ухвалити у цій частині постанову, якою відмовити у задоволенні позову.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказало, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 03.04.2024 по справі №520/4831/24 зобов`язано ГУ ПФУ в Харківській області здійснити ОСОБА_1 з 01.03.2021 перерахунок пенсії державного службовця у зв`язку з призначенням пенсії за віком згідно з Законом № 2050-ІІІ із застосуванням середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарних роки 2018, 2019, 2020, що передують року при значення пенсії за віком.
Вказує, що на виконання рішення суду від 03.04.2024 по справі №520/4831/24 ГУ ПФУ в Харківській області здійснено перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсії за період з 01.03.2021 по 31.01.2025 у сумі 213816,89 грн, яка виплачена позивачу 20.02.2025.
Вважає, що оскільки проведення розрахунку компенсації втрати частини доходів не було предметом судового розгляду по справі № 520/4831/24, ГУ ПФУ в Харківській області не мало обов`язку нараховувати та виплачувати позивачеві компенсацію втрати частини доходів.
Позивач не погодився з доводами апеляційної скарги та надав відзив на неї, в якому просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу – без задоволення. 
Згідно з положеннями ч. 3 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційних скаргах та відзиві, дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає з таких підстав.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 03.04.2024 по справі №520/4831/24 адміністративний позов ОСОБА_1 до ГУ ПФУ в Харківській області про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії задоволено.
Визнано протиправним та скасовано рішення 963310175491 від 23.02.2021 Шевченківського об`єднаного управління пенсійного фонду України м. Харкова правонаступником якого є ГУ ПФУ в Харківській області про перерахунок ОСОБА_1 з 01.03.2021 пенсії державного службовця у зв`язку з призначенням пенсії за віком згідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” без застосування середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарних роки 2018, 2019, 2020, що передують року при значення пенсії за віком.
Зобов`язано ГУ ПФУ в Харківській області здійснити ОСОБА_1 з 01.03.2021 перерахунок пенсії державного службовця у зв`язку з призначенням пенсії за віком згідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” із застосуванням середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарних роки 2018, 2019, 2020, що передують року при значення пенсії за віком.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Харківській області суму сплаченого судового збору у розмірі 1211,2 грн.
На виконання рішення суду від 03.04.2024 по справі №520/4831/24 ГУ ПФУ в Харківській області здійснено перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсії за період з 01.03.2021 по 31.01.2025 у сумі 213816,89 грн, яка виплачена позивачу 20.02.2025, при цьому відповідачем ненараховано та невиплачено компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії.
Вважаючи вказану бездіяльність пенсійного органу протиправними, позивач звернувся до суду з позовом.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки з вини відповідача не було вчасно виплачено пенсійні виплати за період з 01.03.2021 по 31.01.2025 та така виплата відбулась 20.02.2025 без виплати суми компенсації; невиплата позивачеві суми компенсації у тому ж місяці, у якому здійснена виплата заборгованості з пенсії, є порушенням прав позивача на отримання такої компенсації, а тому з метою належного способу захисту суд визнає таку бездіяльність відповідача протиправною.
Відмовляючи у задоволенні іншої частини позовних вимог, суд першої інстанції, вважав їх передчасними, спрямованими на майбутнє, отже такими, що задоволенню не підлягають, оскільки обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, наразі спір з приводу вказаних обставин відсутній.
Колегія суддів частково погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 №2050-ІІІ (далі - Закон №2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159 (далі - Порядок №159).
Відповідно до ст. 1 Закону №2050-III підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Згідно зі ст. 2 цього Закону компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами у цьому Законі необхідно розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення); сума індексації грошових доходів громадян та інші.
Основною умовою для виплати громадянину передбаченої ст. 2 Закону №2050-III компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів. При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.
За змістом ст.ст. 3, 4 Закону №2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Пункти 1, 2 Порядку №159 відтворюють положення Закону №2050-ІІІ, конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій.
Колегія суддів зазначає, що підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких основних умов: нарахування належних доходів (заробітної плати (грошового забезпечення), індексації грошових доходів громадян, пенсії, соціальних виплат, стипендії); порушення встановлених строків їх виплати (як з вини, так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання); затримка виплати доходів на один і більше календарних місяців; зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги; доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення)). Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.
Відповідно до ст. 6 Закону №2050-ІІІ, пункту 7 Порядку №159 компенсація проводиться за рахунок джерел, з яких здійснюються відповідні виплати, а саме: власних коштів - підприємствами, установами та організаціями, які не фінансуються і не дотуються з бюджету, а також об`єднаннями громадян; коштів відповідного бюджету - підприємствами, установами та організаціями, що фінансуються чи дотуються з бюджету; коштів Пенсійного фонду України, Фонду соціального страхування, Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття, інших цільових соціальних фондів, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету.
Враховуючи наведене вище, дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру.
Основною умовою для виплати громадянину компенсації, що передбачена статтею 2 Закону №2050-ІІІ та Порядком №159 є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (грошового забезпечення). При цьому компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.
Використане у статті 3 Закону №2050-ІІІ та пункті 4 Порядку №159 формулювання, що компенсація обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.
Крім того, зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1-3 Закону №2050-ІІІ дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.
Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд України у справі № 6-58цс11, справі №21-2003а16, про це зазначено Верховним Судом у справах №336/4675/17, №523/1124/17, №521/940/17, №240/11882/19, №280/8933/24.
Таким чином, у випадку бездіяльності роботодавця щодо нарахування та виплати особі доходів (у т.ч. пенсії), така особа має право на компенсацію втрати доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. При цьому донарахування належних громадянину сум компенсації втрати доходів має здійснюватися до дня фактичної виплати заборгованості, щодо якої порушені строки виплати.
Згідно зі ст. 7 Закону №2050-ІІІ, пункту 8 Порядку №159 відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку.
Колегія суддів встановила, що на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.04.2024 по справі №520/4831/24, яке набрало чинності 18.09.2024, ГУ ПФУ в Харківській області здійснено перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсії за період з 01.03.2021 по 31.01.2025 у сумі 213 816,89 грн, яка виплачена позивачу 20.02.2025, при цьому відповідач не нарахував та не виплатив компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії.
При цьому, під час виплати заборгованості з пенсії відповідач не вирішив питання щодо компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням встановлених строків їх виплати відповідно до Закону №2050-ІІІ.
Посилання ГУ ПФУ в Харківській області на те, що у рішенні суду від 03.04.2024 по справі №520/4831/24 не було покладено обов`язок з нарахування та сплати відповідної компенсації є безпідставним, оскільки саме Закон №2050-ІІІ в імперативному порядку зобов`язує, у цьому випадку, ГУ ПФУ в Харківській області нарахувати та виплатити компенсацію за порушенням строків їх виплати.
Колегія суддів звертає увагу на те, що Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у справі 560/8194/20 від 02 квітня 2024 року, серед іншого, дійшов висновку про те, що відмова відповідача у виплаті компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розумінні статті 7 Закону № 2050-III не обов`язково має висловлюватися через ухвалення окремого акту індивідуальної дії, оскільки це не передбачено законодавством. Згідно з висновками судової палати зазначену норму варто тлумачити у її системному зв`язку з нормами статей 2-4 Закону № 2050-III, які визначають, що компенсація втрати частини доходів через порушення строку їх виплати повинна нараховуватись у місяці, в якому проведено виплату заборгованості. Відповідно, невиплата компенсації у вказаний період свідчить про відмову виплатити таку згідно з Законом №2050-III і не потребує оформлення відмови окремим рішенням. Вчинення ж відповідачем активної дії, що проявляється, зокрема, у наданні листа-відповіді на звернення особи щодо виплати належних їй сум компенсації, необхідно розглядати лише як додаткову форму повідомлення про відмову.
Враховуючи наявність факту невиплати позивачу пенсії з 01.03.2021 по 31.01.2025, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивач має право на компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення з 01.03.2021 до дня фактичної виплати заборгованості із грошового забезпечення - 20.02.2025.
Вказаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 29.03.2023 у справі № 120/9475/21-а, а також правовій позиції Верховного Суду у зразковій справі, викладеній у постанові від 11.04.2025 у справі №280/8933/24.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.
Відповідач, як суб`єкт владних повноважень на якого покладено обов`язок щодо доказування правомірності власних дій, під час її апеляційного перегляду не довів належними та допустимими доказами правомірність власних дій (бездіяльності), які є предметом оскарження позивачем.
Як встановлено частиною 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно зі ст. 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Отже, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.
Згідно з Рішенням ЄСПЛ по справі "Рисовський проти України" (Rysovskyyv. Ukraine) від 20.10.2011 (заява № 29979/04), принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість.
На підставі викладеного, з урахуванням визначеного статтею 8 Конституції України принципу верховенства права та встановлених статтею 2 КАС України завдань суду як державної правозахисної інституції, колегія суддів вважає належним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання ГУ ПФУ в Харківській області нарахувати та виплати ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів (пенсії) у зв`язку з порушенням строків їх виплати в період з 01.03.2021 по 20.02.2025.
Разом з цим, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про зобов`язання відповідача виплатити компенсацію втрати частину доходу, жодним чином не обґрунтував мотивів, з яких вважав таку вимогу передчасною.
З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 та наявності підстав для її задоволення.
При цьому, апеляційна скарга ГУ ПФУ в Харківській області не підлягає задоволенню з огляду на її необґрунтованість та безпідставність.
Ухвалюючи це судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення “Серявін та інші проти України”) та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі “Серявін та інші проти України” (п. 58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені всі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення, є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, та неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому апеляційну скаргу позивача слід задовольнити, а апеляційну скаргу ГУ ПФУ в Харківській області – залишити без задоволення.
Керуючись ст. 242, 243, 311, 315, 317, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області - залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2025 року по справі №520/18165/25 - скасувати у частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 .
Ухвалити постанову, якою у скасованій частині позов ОСОБА_1 - задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів (пенсії) у зв`язку з порушенням строків їх виплати в період з 01.03.2021 по 20.02.2025.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області виплати ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів (пенсії) у зв`язку з порушенням строків їх виплати за період з 01.03.2021 по 20.02.2025.
В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2025 року по справі №520/18165/25 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя | | Л.В. Любчич
Судді | | О.А. Спаскін   О.В. Присяжнюк