П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/29529/25	

Перша інстанція: суддя Бездрабко О.І.,
повний текст судового рішення
складено 29.01.2026, м. Одеса
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача – Димерлія О.О.,
суддів – Вербицької Н.В., Шляхтицького О.І., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Національної поліції України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29.01.2026 у справі №420/29529/25 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту документального забезпечення Національної поліції України про визнання дій протиправними та зобов`язання надати інформацію на запити
У С Т А Н О В И В:
28.08.2025 ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою, у якій просить суд:
- визнати протиправними дії Департаменту документального забезпечення Національної поліції України щодо відмови розглядати по суті запити (реєстраційні номери: вх. НПУ від 21.02.2025 № 473зі-2025, № 475зі-2025, № 476зі-2025, № 477зі-2025, № 479зі-2025, № 480зі-2025, № 481зі-2025, № 482зі-2025, № 483зі-2025, № 484зі-2025, № 485зі-2025);
- зобов`язати Департамент документального забезпечення Національної поліції України прийняти та розглянути по суті запити ОСОБА_1 від 20.02.2025.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що його запити про доступ до публічної інформації відповідають законодавчим вимогам. Однак, розпорядник запитуваної інформації безпідставно не розглянуто їх по суті. 
Не погоджуючись із заявленими позовними вимогами Національною поліцією України до суду першої інстанції подано відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що в спірній ситуації право позивача не порушено. Як стверджує суб`єкт владних повноважень, подані запити не містять прізвища особи, яка з ними звернулась. На думку Національної поліції України, досліджувані запити оформлено без дотримання приписів п.1 ч.5 ст.19 Закону України «Про доступ до публічної інформації».
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29.01.2026 у справі №420/29529/25 позовну заяву ОСОБА_1 задоволено.
Визнано протиправними дії Департаменту документального забезпечення Національної поліції України щодо відмови в розгляді запитів ОСОБА_1 від 20.02.2025 (реєстраційні номери: вх. НПУ від 21.02.2025 № 473зі-2025, № 475зі-2025, № 476зі-2025, № 477зі-2025, № 479зі-2025, № 480зі-2025, № 481зі-2025, № 482зі-2025, № 483зі-2025, № 484зі-2025, № 485зі-2025).
Зобов`язано Департамент документального забезпечення Національної поліції України розглянути запити ОСОБА_1 від 20.02.2025 (реєстраційні номери: вх. НПУ від 21.02.2025 № 473зі-2025, № 475зі-2025, № 476зі-2025, № 477зі-2025, № 479зі-2025, № 480зі-2025, № 481зі-2025, № 482зі-2025, № 483зі-2025, № 484зі-2025, № 485зі-2025) по суті.
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції вказав, що зазначена у запитах інформації стосовно запитувача інформації є достатньою, а тому відповідач повинен був надати відповідь позивачу. 
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції Національною поліцією України подано апеляційну скаргу, в якій, з посиланням на неправильне застосування окружним адміністративним судом норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, викладено прохання скасувати оскаржуваний судовий акт із прийняттям нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги Національна поліція України зауважує, що в спірній ситуації право позивача не порушено. Як стверджує суб`єкт владних повноважень, подані запити не містять прізвища особи, яка з ними звернулась. На думку Національної поліції України, досліджувані запити оформлено без дотримання приписів п.1 ч.5 ст.19 Закону України «Про доступ до публічної інформації».
В силу приписів пунктів 1, 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, у системному зв`язку з положеннями чинного законодавства, судом апеляційної інстанції установлено наступні обставини. 
Зокрема, колегією суддів з`ясовано, що ОСОБА_2 на електронну пошту Національної поліції України (vidkrytist@police.gov.ua) скеровано 11 запитів на публічну інформацію.
Такі запити було отримано та зареєстровано адресатом (реєстраційні номери: вх.НПУ від 21.02.2025 № 473зі-2025, № 475зі-2025, № 476зі-2025, № 477зі-2025, № 479зі-2025, № 480зі-2025, № 481зі-2025, № 482зі-2025, № 483зі-2025, № 484зі-2025, № 485зі-2025).
За наслідком розгляду запитів Департаментом документального забезпечення Національної поліції України надано відповідь (лист від 27.02.2025 №30679-2025), у якій зазначено, що подані запити оформлено без дотримання вимог п.1 ч.5 ст.19 Закону України «Про доступ до публічної інформації».
Не погодившись із такою відповіддю ОСОБА_1 звернувся до суду з даною позовною заявою.
Здійснюючи апеляційний перегляд справи, у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить із наступного. 
Згідно із частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
При вирішенні спірних відносин слід керуватися Конституцією України, Законом України «Про доступ до публічної інформації», а також застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини щодо питань доступу до інформації як джерело права.
У статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. 
Разом із тим, нормами частини другої статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено певні обмеження щодо свободи вираження поглядів. Але такі обмеження можуть бути пов`язані лише з шістьма моментами, а саме: 1) захист інтересів національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки; 2) запобігання заворушенням чи злочинам; 3) охорона здоров`я чи моралі; 4) захист репутації чи прав інших осіб; 5) запобігання розголошенню конфіденційної інформації; 6) підтримання авторитету і безсторонності суду.
Кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. 
Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.
У практиці Європейського суду з прав людини склався уже усталений підхід, що доступ до публічної інформації охороняється статтею 10 Конвенції.
Так, у справі «Співдружність Матерів Південної Чехії проти Республіки Чехія» (Sdruzeni Jihoceske Matky v. Czech Republic, заява № 19101/03) Європейський суд з прав людини визнав, що відмова надати на запит інформацію з боку державних органів була формою втручання у право на свободу одержувати інформацію, і тому цей випадок повинен розглядатися на предмет дотримання вимог статті 10 Конвенції.
Підтвердженням включення питань доступу до інформації до обсягу статті 10 Конвенції є також справа «Угорське об`єднання громадських свобод проти Угорщини» (Tarsasag a Szabadsagjogokert v. Hungary, заява № 37374/05), в якій Європейський суд з прав людини зазначив, що «…Суд нещодавно наблизився до ширшого розуміння поняття «свобода одержувати інформацію»… і відповідно до визнання права на доступ до інформації». Європейський суд з прав людини також підкреслив, що запитана інформація була вже готова і могла бути надана. Водночас, на державі лежав обов`язок не перешкоджати суспільному рухові такої інформації. Європейський суд одноголосно прийняв рішення про те, що у цій справі держава Угорщина вчинила порушення статті 10 Конвенції.
У справі «Кенеді проти Угорщини» (Kenedi v. Hungary, заява № 31475/05) угорський історик, подав запит до Міністерства внутрішніх справ, щоб отримати певні документи для створення і публікації нової історичної праці. Вирішуючи справу, Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що відмова надати інформацію хоч і переслідувала легітимну мету (захист національної безпеки), але не була передбачена законом. Отже, суд визнав порушення статті 10 Конвенції.
У справі «Молодіжна ініціатива з прав людини проти Сербії» (Youth Initiative for Human Rights v. Serbia, заява № 48135/06) ЄСПЛ підкреслив, що «концепція «свободи отримувати інформацію» включає право доступу до інформації»; «коли неурядова організація займається справами громадського інтересу, як у випадку цього заявника, вона виконує роль громадського «сторожового пса» і має таку ж важливість, як ЗМІ» - ця теза також є важливою у цьому рішенні. Зауваживши, що відносно заявника «мало місце втручання у його право на свободу вираження» і що таке втручання суперечило національному законодавству Сербії, суд визнав порушення статті 10 Конвенції.
У рішення в справі «Угорський Гельсінський комітет проти Угорщини» (Magyar Helsinki Bizottsag v. Hungary, заява № 18030/11) Велика Палата ЄСПЛ узагальнила практику Суду у справах із доступу до публічної інформації та виокремив такі чотири порогові критерії, відповідно до яких обмеження доступу до інформації може оцінюватися як втручання у реалізацію свободи вираження поглядів: 1) мета запиту на інформацію (розкриття інформації повинно надати доступ до питань, що становлять суспільний інтерес і тим самим забезпечити участь в управлінні державними справами); 2) характер запитуваної інформації (інформація повинна становити предмет загального суспільного інтересу); 3) роль запитувача інформації у її наступній передачі громадськості (критерій діє змогу встановити, чи особа бажає отримати доступ до інформації з метою інформування громадськості в якості «сторожового пса» демократії); 4) стан готовності та доступності запитуваної інформації (критерій дозволяє оцінити, чи може відмова в наданні інформації вважатись втручанням у свободу отримувати та передавати інформацію).
Так само стаття 34 Конституції України встановлює, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації та інформації, що становить суспільний інтерес визначено Закон України «Про доступ до публічної інформації».
Статтею 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачено, що публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.
Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.
Згідно із ст.3 Закону України «Про доступ до публічної інформації» право на доступ до публічної інформації гарантується, зокрема, обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.
Відповідно до п.6 ч.1 ст.14 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.
Статтею 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.
Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.
Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача.
Письмовий запит подається в довільній формі.
Запит на інформацію має містити, зокрема, ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є.
Частиною 1 статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 
1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;
2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону;
3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком;
4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.
Як установлено колегією суддів, відмовляючи в задоволенні запитів ОСОБА_3 розпорядником інформації вказано, що ним не дотримано вимог п.1 ч.5 ст.19 Закону України «Про доступ до публічної інформації», а саме не зазначено власного прізвища. 
З даного приводу слід вказати, що вимога зазначати у запиті ім`я (найменування) запитувача є для розпорядника інформативною та не впливає на умови виконання ним законодавчих вимог. 
Обов`язок розпорядника надати інформацію (документи) на запит не нівелюється залежно від особи запитувача та зазначення у запиті його імені, якщо підстав для обмеження доступу до такої інформації немає.
Контактна інформація (поштова адреса чи адреса електронної пошти, а також номер засобу зв`язку) необхідна для того, щоб розпорядник інформації мав змогу надіслати запитувачу відповідь на актуальну адресу, а також для зворотного зв`язку із запитувачем (наприклад, для уточнення запитуваної інформації, повідомлення про відправлення відповіді тощо).
Якщо у запиті вказано контактну інформацію, якої достатньо для належного виконання розпорядником свого обов`язку, а саме надання відповіді на запит, то встановлення особи запитувача не має суттєвого значення для прийняття розпорядником рішення про надання інформації.
При вирішенні питання щодо того, чи надавати інформацію у відповідь на запит, будь-який розпорядник інформації повинен акцентувати увагу не на особі запитувача чи обставинах його життя, а виходити з того, що така інформація розкривається необмеженому колу осіб.
Законодавством у сфері доступу до публічної інформації не передбачено обов`язку розпорядника інформації ідентифікувати особу запитувача. 
Тобто, запитувачу не потрібно додавати до запиту документи, що посвідчують особу (копію паспорта, ідентифікаційного коду), а розпорядник інформації не здійснює жодних дій з перевірки особи запитувача, наприклад звірення підпису із зразком, надсилання уточнюючих запитань тощо. Запитувач може вказати будь-яке прізвище, ім`я, по батькові, і розпорядник не може і не повинен його перевіряти.
З огляду на вказане колегія суддів дійшла висновку, що звернення особи до розпорядника інформації із відповідним запитом без зазначення у ньому прізвища, не є свідченням подання такого запиту без додержання положень п.1 ч.5 ст.19 Закону України «Про доступ до публічної інформації».
Між тим, суд апеляційної інстанції відхиляє посилання скаржника на приписи ст. 28 Цивільного кодексу України та Порядку складання та подання запитів на отримання публічної інформації, розпорядником якої є Національна поліція України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ від 07.02.2017 №95, відносно необхідності відображення в запиті про доступ до публічної інформації прізвища особи, яка звертається із таким запитом, адже оскільки саме Закон України «Про доступ до публічної інформації» визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, у тому числі і вимоги до обсягу інформації та реквізитів, які обов`язково повинні бути зазначені у запиті на публічну інформацію.
Відносно доводу Національної поліції України щодо відсутності порушеного права позивача апеляційний адміністративний суд зазначає таке. 
Частиною другою статті 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Згідно із частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Отже, право звернення до суду є невід`ємним особистим правом особи, чи правом суб`єкта владних повноважень, яке реалізовується в порядку, встановленому КАС України. Способом реалізації цього права є звернення зацікавленої особи до суду з позовом.
З огляду на наведене, колегія суддів уважає правильним висновок окружного адміністративного суду щодо задоволення позову ОСОБА_1 .
Установлені під час розгляду даної справи фактичні обставини та зроблені судом апеляційної інстанції висновки у повному обсязі спростовують наведені відповідачем в апеляційній скарзі доводи.
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а викладені відповідачем в апеляційній скарзі твердження не свідчать про порушення окружним адміністративним судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.
Отже, при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому підстав для його скасування немає.
З підстав визначених статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний адміністративний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Національної поліції України залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29.01.2026 у справі №420/29529/25 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту документального забезпечення Національної поліції України про визнання дій протиправними та зобов`язання надати інформацію на запити – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач 		О.О. Димерлій	
Судді	  	Н.В. Вербицька   О.І. Шляхтицький