ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
61022, м. Харків, пр. Науки, 5
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я
іменем України 

08.09.2026р. Справа № 910/7314/26 
Господарський суд Донецької області у складі судді Зекунова Е.В., за участю секретаря судового засідання Сухіна В.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Ріелт інвест"
до відповідача: держави: Російська Федерація, в особі Міністерства юстиції Російської Федерації, Міністерства оборони Російської Федерації
про стягнення завданих збитків в розмірі 2 887 239,00 грн, -

Представники сторін:
Від позивача: адвокат Пустовіт Ю.Ю. (в режимі відеконференції)
Від відповідача: не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Товариство з обмеженою відповідальністю "Ріелт інвест" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовними вимогами до держави - Російська Федерація, в особі посольства Російської Федерації в Україні, Міністерства юстиції Російської Федерації, Міністерства оборони Російської Федерації про стягнення 2 887 239,00 грн.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.06.2026 вказану позовну заяву було передано за виключною підсудністю до Господарського суду Донецької області.
Ухвалою суду від 20.07.2026 постановлено: прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі 910/7314/26; справу розглядати за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначити на 11.08.2026 року об 11:30 год., яке відбудеться у приміщенні суду, зал судового засідання № 104а.
23.07.2026 від представника позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Ріелт інвест" надійшло клопотання, у якому сторона просила: долучити до матеріалів справи нотаріально засвідчений переклад російською мовою ухвали про відкриття провадження у справі; долучити до матеріалів справи докази направлення 23.07.2026 скан-копії зазначеного перекладу на офіційну електронну адресу Посольства Російської Федерації в Республіці Молдова; визнати вимоги ухвали суду щодо перекладу та направлення матеріалів виконаними.
Ухвалою суду від 11.08.2026, постановленою за результатами підготовчого засідання, закрито підготовче провадження у справі № 910/7314/26 та призначено розгляд справи по суті на 08.09.2026 о 10:50.
Судове засідання 08.09.2026 відбулося за участю представник позивача в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Представники Відповідача в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи або про розгляд справи в режимі відеоконференції від них не надходило.
Повідомлення відповідача про розгляд справи.
Частинами 1, 2 статті 367 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі якщо в процесі розгляду справи господарському суду необхідно, зокрема, вручити документи на території іншої держави, господарський суд може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (далі - іноземний суд) у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Судове доручення надсилається у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а якщо міжнародний договір не укладено - Міністерству юстиції України, яке надсилає доручення Міністерству закордонних справ України для передачі дипломатичними каналами.
Порядок передачі судових та позасудових документів для вручення на території держави відповідача регулюється Угодою про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, до якої Україна приєдналася 19.12.1992, прийнявши відповідний нормативний акт - Постанову Верховної Ради України Про ратифікацію Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності від 19.12.1992.
Разом з тим, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 введено в Україні воєнний стан, дія якого неодноразово продовжувалась та триває станом на момент ухвалення рішення суду у цій справі.
Відповідно до частини 1 статті 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану в умовах правового режиму воєнного стану» суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України.
За зверненням Мін`юсту Міністерство закордонних справ України повідомило депозитаріїв конвенцій Ради Європи, Гаазької конференції з міжнародного приватного права та ООН, а також сторони двосторонніх міжнародних договорів України про повномасштабну триваючу збройну агресією Росії проти України та неможливість у зв`язку з цим гарантувати у повному обсязі виконання українською стороною зобов`язань за відповідними міжнародними договорами та конвенціями на весь період воєнного стану.
У зв`язку із порушенням Російською Федерацією цілей та принципів статуту ООН, Гельсінського Заключного Акта, Паризької Хартії для Нової Європи та ряді інших документів ОБСЄ, у зв`язку із широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти суверенітету та територіальної цілісності України, Міністерство закордонних справи України 24.02.2022 нотифікувало МЗЗ РФ про прийняте Україною рішення розірвати дипломатичні відносини з Росією, що були встановлені Протоколом про встановлення дипломатичних відносин між Україною та Російською Федерацією від 14.02.1992.
Відтак діяльність дипломатичних представництв України в Росії та Росії в України, а також будь-яке дипломатичне спілкування припинені відповідно до Віденської Конвенції про дипломатичні зносини 1961 року.
Згідно з листом Міністерства юстиції України "Щодо забезпечення виконання міжнародних договорів України у період воєнного стану" №25814/12.1.1/32-22 від 21.03.2022 з урахуванням норм звичаєвого права щодо припинення застосування міжнародних договорів державами у період військового конфлікту між ними, рекомендується не здійснювати будь-яке листування, що стосується співробітництва з установами Російської Федерації на підставі міжнародних договорів України з питань міжнародно-правових відносин та правового співробітництва у цивільних справах та у галузі міжнародного приватного права.
Крім того, відповідно до повідомлення, розміщеного 25.02.2022 на офіційному веб-сайті Акціонерного товариства "Укрпошта", у зв`язку з агресією з боку Росії та введенням воєнного стану, АТ "Укрпошта" припинило поштове співробітництво з поштою Росії та Білорусі; посилки та перекази в ці країни не приймаються.
З огляду на вищенаведене, на період збройного конфлікту у відносинах з державою-агресором унеможливлено застосування міжнародних договорів України з питань правового співробітництва у цивільних і кримінальних справах, у тому числі у зв`язку із припиненням поштового сполучення.
Таким чином, передача будь-яких документів в Російську Федерацію, у тому числі і дипломатичними каналами, наразі неможлива (лист Міністерства юстиції України вих. №100817/98748-22-22/12.1.3 від 31.10.2022).
Відтак, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України суд не здійснює повідомлення про розгляд цієї справи засобами поштового зв`язку та не звертається до суду Російської Федерації з судовим дорученням про вручення документів.
Суд зазначає, що з метою належного повідомлення відповідача про розгляд цієї справи позивачем вжито заходів щодо направлення відповідних процесуальних документів. 
Так, 23 липня 2026 року о 11:35 скан-копію нотаріально засвідченого перекладу ухвали суду було направлено електронною поштою на офіційну електронну адресу Посольства Російської Федерації в Республіці Молдова (moldova@kdmid.ru). Електронний лист надіслано з темою: «Определение об открытии производства по делу № 910/7314/26» із долученим файлом відповідного перекладу ухвали.
Наведене свідчить, що позивачем здійснено всі необхідні та залежні від нього дії з метою належного повідомлення відповідача про розгляд цієї справи, а відповідні докази здійснення таких дій надані до матеріалів справи та досліджені судом
Разом з цим, судом на офіційній сторінці Господарського суду Донецької області веб-порталу Судова влада України розміщувались відповідні оголошення щодо розгляду справи №910/7314/26.
Відповідно до ст. 2 Закону України "Про доступ досудових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.
На виконання приписів чинних нормативно-правових актів всі процесуальні документи по справі були оприлюднені в Єдиному державному реєстрі судових рішень, який є відкритим для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.
З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що сторонами та судом було вжито всіх можливих і достатніх заходів щодо належного повідомлення відповідача про розгляд справи № 910/7314/26 та забезпечення йому можливості реалізувати свої процесуальні права. Однак відповідач відзив на позовну заяву не подав і про намір вчинити відповідні процесуальні дії суд не повідомив.
Згідно із ст.2 Господарського процесуального кодексу України однією із засад господарського судочинства є розумність строків розгляду справи.
У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч.9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України).
З огляду на те, що під час розгляду справи судом було створено сторонам необхідні умови для доведення фактичних обставин справи, зокрема, було надано достатньо часу для реалізації кожним учасником спору своїх процесуальних прав, передбачених статтями 42, 46 ГПК України, зважаючи на наявність у матеріалах справи доказів, необхідних і достатніх для вирішення спору по суті, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників сторін та за наявними в ній матеріалами.
Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, господарський суд,

ВСТАНОВИВ:
Доводи Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріелт Інвест»
Позивач є суб`єктом господарювання, зареєстрованим відповідно до законодавства України, основним видом діяльності якого є надання в оренду та експлуатація власного чи орендованого нерухомого майна.
У власності Позивача на підставі Договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 31.08.2018, укладеного з Товариством з обмеженою відповідальністю «Глорія-К» за ціною 888 685,00 грн, перебуває нежитлове приміщення загальною площею 65,7 кв.м за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, вулиця Пилипа Орлика, будинок 112, приміщення 2.
Зазначене приміщення використовувалося Позивачем з метою отримання прибутку шляхом передання його в строкове платне користування Товариству з обмеженою відповідальністю «АЙ ПІ Фармація» за Договором оренди № 010121-13р від 01.01.2021 з орендною платою у розмірі 18 000,00 грн на місяць.
Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства розвитку громад та територій України № 376 від 28.02.2025, на території міста Маріуполь з 24.02.2022 по 20.05.2022 велися активні бойові дії, а з 21.05.2022 і дотепер місто перебуває під тимчасовою окупацією російської федерації.
Позивач зазначає, що внаслідок збройної агресії російської федерації та тимчасової окупації частини території України, на якій розташоване належне йому майно, він втратив фактичний контроль над майном, позбавлений можливості вільно володіти, користуватися та розпоряджатися ним, а також позбавлений можливості здійснювати господарську діяльність і отримувати дохід від надання майна в оренду; подальша доля майна після дати втрати контролю (21.05.2022) достовірно не встановлена.
Згідно з наданим Позивачем звітом про оцінку розміру шкоди та обсягу збитків, виготовленим суб`єктом оціночної діяльності ФОП «Закір`ярова Валентина Василівна», розмір реальних збитків, завданих Позивачу внаслідок втрати нежитлового приміщення у зв`язку з окупацією, становить 22 010,00 доларів США, що еквівалентно 929 668,00 грн, а розмір упущеної вигоди від неможливості провадження господарської діяльності (здавання майна в оренду) становить 46 546,00 доларів США, що еквівалентно 1 957 571,00 грн. Загальний розмір збитків, заявлених до стягнення, складає 68 556,00 доларів США, що еквівалентно 2 887 239,00 грн.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, Позивач посилається на статті 1, 9 Конституції України, статтю 17 Загальної декларації прав людини, статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 3, 10, 12, 15, 16, 22, 190, 316, 317, 319, 320, 321, 1166, 1173 Цивільного кодексу України, статтю 224 Господарського кодексу України, Методику визначення шкоди та обсягу збитків, завданих підприємствам, установам та організаціям усіх форм власності внаслідок знищення та пошкодження їх майна у зв`язку із збройною агресією російської федерації, затверджену наказом Міністерства економіки України та Фонду державного майна України від 18.10.2022 № 3904/1223, а також на приписи ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», Угоду про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, від 20.03.1992 та Конвенцію про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993, якими, на думку Позивача, обґрунтовується непоширення на спірні правовідносини судового імунітету відповідача, а також визначається територіальна юрисдикція Господарського суду міста Києва.
Вважаючи порушеним своє право власності на нерухоме майно та право на отримання доходу від його використання, Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з держави російська федерація в особі Міністерства юстиції російської федерації та Міністерства оборони російської федерації завданих йому збитків у розмірі 68 556,00 доларів США, що еквівалентно 2 887 239,00 грн.

Джерела права, акти їх застосування та мотиви, з яких виходить господарський суд при прийнятті рішення
Відповідно до частини 1 статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами 
Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України, а якщо міжнародним договором встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені актом цивільного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору (статті 9 Конституції України та стаття 10 Цивільного кодексу України).
Статтями 15, 16 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права та інтересу, одним із способів захисту якого є відшкодування збитків.
Частиною 1 статті 1166 Цивільного кодексу України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Отже, загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння завдавача шкоди за наявності причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою. За загальними правилами розподілу обов`язку доказування, встановленими частинами першою, третьою статті 74 Господарського процесуального кодексу України, на позивача покладається обов`язок довести належними, допустимими та достовірними доказами неправомірність поведінки заподіювача шкоди, наявність шкоди та її розмір, а також причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, тоді як відсутність вини повинен доводити сам заподіювач шкоди, оскільки в цивільному праві діє презумпція вини.
Щодо неправомірності дій відповідачів
Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан у зв`язку з військовою агресією російської федерації, який на цей час продовжено.
Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства розвитку громад та територій України № 376 від 28.02.2025, місто Маріуполь Донецької області з 21.05.2022 і дотепер перебуває під тимчасовою окупацією російської федерації.
Пунктом 4 частини першої статті 2 Статуту ООН закріплено принцип, згідно з яким усі держави утримуються у своїх міжнародних відносинах від загрози силою чи її застосування проти територіальної недоторканності чи політичної незалежності будь-якої держави. Відповідно до статті 3 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН 3314 (XXIX) «Визначення агресії» від 14.12.1974 актом агресії, зокрема, є вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави, а також будь-яка військова окупація, яка є результатом такого вторгнення чи нападу.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 210/4458/15-ц, від 30.01.2020 у справі № 287/167/18-ц, ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.08.2017 у справі № 761/9437/15-ц викладено правову позицію, за якою факт збройної агресії російської федерації проти України встановленню в судовому порядку не потребує.
Відповідно до частини 3 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Отже, факт збройної агресії російської федерації проти України та тимчасової окупації нею частини території України, зокрема міста Маріуполя Донецької області, є загальновідомим фактом у розумінні наведеної норми, а протиправність відповідних дій відповідача не потребує додаткового доведення.
У постанові Європейського суду з прав людини у справі «Україна проти Росії (щодо Криму)» від 25.06.2024, а також у рішенні від 09.07.2025 у справі «Україна та Нідерланди проти Росії» (заяви № 8019/16, 43800/14, 28525/20 та 11055/22) встановлено, зокрема, порушення російською федерацією статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод унаслідок систематичної адміністративної практики знищення, розграбування та експропріації без компенсації майна цивільних осіб і приватних підприємств на окупованих територіях України.
З огляду на викладене, дії відповідача, пов`язані зі збройною агресією проти України, окупацією частини її території та встановленням контролю над майном, розташованим на такій території, є протиправними.
Щодо права власності Позивача на майно та його фактичної втрати
Відповідно до частини 1 статті 316, частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб; власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з частиною 1 статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; відповідно до частини 1 статті 320 Цивільного кодексу України власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності. Частиною 1 статті 321 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Матеріалами справи (витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Договором купівлі-продажу від 31.08.2018) підтверджується належність Позивачу на праві власності нежитлового приміщення загальною площею 65,7 кв.м за адресою: Донецька область, м. Маріуполь, вул. Пилипа Орлика, буд. 112, приміщення 2, а Договором оренди № 010121-13р від 01.01.2021 підтверджується використання цього майна Позивачем з метою отримання доходу.
Разом з тим, унаслідок тимчасової окупації міста Маріуполя з 21.05.2022 Позивач фактично втратив контроль над належним йому майном, позбавлений можливості володіти, користуватися та розпоряджатися ним, зокрема отримувати дохід від здавання майна в оренду, а подальша доля майна не може бути достовірно встановлена.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як це неодноразово роз`яснював Європейський суд з прав людини (справи Sporrong and Lonnroth v. Sweden, 1982; The Holy Monasteries v. Greece, 1994; Vasilescu v. Romania, 1998), позбавлення «володіння» у розумінні Конвенції може мати місце не лише внаслідок формальної експропріації, а й тоді, коли вплив на майно є настільки глибоким, що є фактично рівнозначним такій експропріації; для встановлення цього суд повинен досліджувати реальність ситуації, а не обмежуватися формальними ознаками.
Оскільки Позивач, попри формальне збереження за ним права власності за законодавством України (частина 3 статті 11 Закону України № 1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»), фактично та безповоротно позбавлений можливості здійснювати будь-яку з правомочностей власника щодо майна, розташованого на тимчасово окупованій території, суд дійшов висновку, що це є втручанням у право мирного володіння майном, рівнозначним фактичній втраті майна, яке не переслідує жодної легітимної мети та порушує статтю 1 Першого протоколу до Конвенції, статті 319- 321 Цивільного кодексу України, статтю 41 Конституції України.
Щодо розміру завданих збитків
Відповідно до частин 1, 2 статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.
Пунктом 5 Загальних засад (додаток до постанови Кабінету Міністрів України від 20.03.2022 № 326) передбачено, що оцінка збитків, завданих постраждалим, здійснюється шляхом проведення аналітичної оцінки збитків, стандартизованої, незалежної оцінки збитків або є результатом проведення судової експертизи; незалежна оцінка збитків проводиться суб`єктами оціночної діяльності, визнаними такими Законом України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», із дотриманням національних та міжнародних стандартів оцінки майна.
Відповідно до Методики визначення шкоди та обсягу збитків, завданих підприємствам, установам та організаціям усіх форм власності внаслідок знищення та пошкодження їх майна у зв`язку із збройною агресією російської федерації, а також упущеної вигоди від неможливості чи перешкод у провадженні господарської діяльності, затвердженої наказом Міністерства економіки України та Фонду державного майна України від 18.10.2022 № 3904/1223, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 02.12.2022 за № 1522/38858, ця методика застосовується під час визначення розміру реальних збитків, завданих суб`єктам господарювання усіх форм власності внаслідок втрати, руйнування або пошкодження їх майна у зв`язку зі збройною агресією, а також визначення розміру упущеної вигоди від неможливості чи перешкод у провадженні господарської діяльності. Пунктом 9 цієї Методики за умовну грошову одиницю визначено долар США, а отриманий результат переводиться у гривневий еквівалент за курсом Національного банку України на дату оцінки.
Судом досліджено наданий Позивачем звіт про оцінку розміру шкоди та обсягу збитків, завданих Товариству з обмеженою відповідальністю «Ріелт Інвест» унаслідок втрати, у зв`язку з окупацією, нежитлового приміщення загальною площею 65,7 кв.м за адресою: Донецька обл., м. Маріуполь, вул. Пилипа Орлика, буд. 112, приміщення 2, виготовлений суб`єктом оціночної діяльності ФОП «Закір`ярова Валентина Василівна» з дотриманням наведеної Методики. Згідно з висновками звіту розмір реальних збитків становить 22 010,00 доларів США, що еквівалентно 929 668,00 грн, розмір упущеної вигоди від неможливості провадження господарської діяльності (отримання орендної плати) становить 46 546,00 доларів США, що еквівалентно 1 957 571,00 грн.
Щодо упущеної вигоди суд враховує сталу практику Верховного Суду (постанова від 30.09.2021 у справі № 922/3928/20, постанова від 11.11.2021 у справі № 910/7511/20), відповідно до якої розмір упущеної вигоди має визначатися з урахуванням критеріїв звичайних обставин цивільного (господарського) обороту, розумних витрат кредитора на отримання доходу та компенсаційного характеру відшкодування, що не повинно призводити до безпідставного збагачення кредитора. Наданий Позивачем розрахунок упущеної вигоди ґрунтується на розмірі орендної плати, що фактично отримувалася Позивачем за Договором оренди № 010121-13р від 01.01.2021 до втрати контролю над майном, тобто на реальних, а не гіпотетичних показниках господарської діяльності Позивача, а тому відповідає наведеним критеріям.
Оскільки контррозрахунку заявленої суми збитків, доказів іншого розміру шкоди чи заперечень щодо методології оцінки відповідачами не надано, а наданий Позивачем звіт про оцінку відповідає вимогам чинного законодавства, суд визнає доведеним розмір завданих Позивачу збитків у загальній сумі 68 556,00 доларів США, що еквівалентно 2 887 239,00 грн, з яких 22 010,00 доларів США (929 668,00 грн) - реальні збитки, 46 546,00 доларів США (1 957 571,00 грн) - упущена вигода.
Щодо причинного зв`язку між протиправними діями відповідача та завданими збитками
Обов`язковою умовою покладення відповідальності за завдану шкоду є наявність безпосереднього причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача шкоди та її настанням.
Судом встановлено, що саме внаслідок збройної агресії російської федерації, бойових дій на території міста Маріуполя у період з 24.02.2022 по 20.05.2022 та подальшої тимчасової окупації цього міста з 21.05.2022 Позивач втратив фактичний контроль над належним йому нерухомим майном та можливість здійснювати господарську діяльність з надання цього майна в оренду, а отже, і можливість отримувати відповідний дохід. Відсутні підстави вважати, що зазначені негативні наслідки для Позивача настали з інших причин, не пов`язаних із діями відповідача. Отже, причинний зв`язок між протиправними діями відповідача та завданими Позивачу збитками є встановленим і доведеним.
ПРО СУДОВИЙ (СУВЕРЕННИЙ) ІМУНІТЕТ ДЕРЖАВИ РОСІЙСЬКА ФЕДЕРАЦІЯ
Частиною 1 статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.
Разом з тим, як Україна, так і російська федерація є учасницями Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993 (ратифікована Україною згідно із Законом України від 10.11.1994 № 240/94-ВР) та Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, від 20.03.1992 (ратифікована Україною постановою Верховної Ради України від 19.12.1992 № 2889-XII).
Відповідно до частин 1, 3 статті 42 зазначеної Конвенції про правову допомогу у справах про відшкодування шкоди (крім тих, що випливають із договорів та інших правомірних дій) компетентним є суд Договірної Сторони, на території якої мала місце дія, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди, без будь-яких застережень щодо юрисдикції у спорах, відповідачем у яких є держава чи державні органи Договірної Сторони. Аналогічне правило закріплено підпунктом «г» пункту 1 статті 4 Угоди від 20.03.1992.
Оскільки завдання Позивачу збитків унаслідок збройної агресії не охоплюється винятками, встановленими пунктом 4 статті 4 Угоди від 20.03.1992 (щодо визнання недійсними актів державних органів та відшкодування шкоди, завданої такими актами або неналежним виконанням органами держави своїх обов`язків щодо суб`єкта господарювання, з яким він перебуває у відповідних правовідносинах), а Позивач у жодних зобов`язальних відносинах з органами відповідача не перебував, суд дійшов висновку про наявність з боку російської федерації, на підставі укладених нею міжнародних договорів, явно вираженої відмови від судового імунітету щодо спорів цієї категорії.
Суд також враховує сталу практику Верховного Суду (постанови від 14.04.2022 у справі № 308/9708/19, від 18.05.2022 у справі № 428/11673/19, від 22.06.2022 у справі № 311/498/20, від 12.10.2022 у справі № 463/14365/21, постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі № 990/80/22), відповідно до якої суди України, розглядаючи справи про відшкодування шкоди, завданої збройною агресією російської федерації, мають право не застосовувати судовий імунітет цієї держави, оскільки застосування імунітету за таких обставин по суті позбавило б позивачів ефективного доступу до правосуддя, враховуючи загальновідому позицію відповідача щодо невизнання ним будь-якої відповідальності за свою протиправну військову діяльність в Україні (постанова Верховного Суду від 18.05.2022 у справі № 428/11673/19).
З огляду на викладене, судовий імунітет держави російська федерація на спірні правовідносини не поширюється.
ЩОДО НАЛЕЖНИХ ВІДПОВІДАЧІВ У СПРАВІ
Частиною 1 статті 167 Цивільного кодексу України встановлено, що держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин, а статтею 170 цього Кодексу визначено, що держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції.
У постанові від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц Велика Палата Верховного Суду сформулювала правовий висновок, за яким належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого позивач визначає порушником своїх прав; визначення відповідачів, предмета та підстав позову є правом позивача, тоді як встановлення належності відповідачів є обов`язком суду.
Пунктами 1, 3 Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі 1907 року (чинна для України з 24.08.1991) передбачено, що воююча сторона, яка порушує норми Положення про закони і звичаї війни на суходолі, підлягає відповідальності у формі відшкодування збитків та є відповідальною за всі дії, вчинені особами, які входять до складу її збройних сил, а тому відповідна шкода підлягає стягненню з держави в цілому за рахунок наявних у неї активів.
Позивач визначив відповідачами державу російська федерація в особі її представницьких органів - Міністерства юстиції російської федерації та Міністерства оборони російської федерації, яких вважає порушниками своїх прав у спірних правовідносинах, чим дотримався вимог пункту 2 частини третьої статті 162 Господарського процесуального кодексу України. Аналогічний підхід до визначення відповідачів у справах цієї категорії викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.11.2023 у справі № 910/5699/23.
За таких обставин, суд визнає Міністерство юстиції російської федерації та Міністерство оборони російської федерації належними представницькими органами держави російська федерація як відповідача у цій справі.
ЩОДО СУДОВОГО ЗБОРУ
Пунктом 22 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах за позовами до держави-агресора російська федерація про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, зокрема внаслідок порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно, у зв`язку з чим Позивач правомірно не сплатив судовий збір за подання позовної заяви.
Частиною 2 статті 129 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.
За приписами статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору складає 1,5 відсотка ціни позову. Ціна позову у цій справі становить 2 887 239,00 грн, а отже 1,5 відсотка від зазначеної суми складає 43 308,59 грн. Оскільки позовну заяву подано в електронній формі, із застосуванням понижувального коефіцієнта 0,8 (ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір») розмір судового збору становить 34 646,87 грн (43 308,59 грн х 0,8), який підлягає стягненню з відповідача в дохід Державного бюджету України.
Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріелт Інвест» є обґрунтованими, підтвердженими належними і допустимими доказами, доведеними в частині протиправності дій відповідача, наявності та розміру завданих збитків, а також причинного зв`язку між ними, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись статтями 4, 5, 7, 13, 20, 22, 27, 29, 41, 42, 45, 46, 73- 80, 86, 129, частиною 9 статті 165, статтями 233, 236- 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:
Позов задовольнити повністю.
Стягнути з держави російська федерація в особі Міністерства юстиції російської федерації (119991, російська федерація, м. москва, вул. Житня, буд. 14, будівля 1) та Міністерства оборони російської федерації (119019, російська федерація, м. москва, вул. Знаменка, буд. 19) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріелт Інвест» (04201, м.Київ, вул. Калнишевського Петра, буд. 8, приміщення 1; код ЄДРПОУ 42356795) завдані збитки у розмірі 68 556 (шістдесят вісім тисяч п`ятсот п`ятдесят шість) доларів США, що еквівалентно на день подання позову 2 887 239 (два мільйони вісімсот вісімдесят сім тисяч двісті тридцять дев`ять) грн 00 коп.
Стягнути з держави російська федерація в особі Міністерства юстиції російської федерації (119991, російська федерація, м. москва, вул. Житня, буд. 14, будівля 1) та Міністерства оборони російської федерації (119019, російська федерація, м. москва, вул. Знаменка, буд. 19) в дохід Державного бюджету України судовий збір у розмірі 34 646,87 грн.
Видати накази після набрання рішенням законної сили.
У судовому засіданні 08.09.2026 оголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення.
Згідно зі ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено та підписано 16.09.2026.

Суддя Е.В. Зекунов