Ічнянський районний суд Чернігівської області  

Провадження № 2/733/219/26
Єдиний унікальний №733/129/26
Рішення
Іменем України

21 серпня 2026 року Ічнянський районний суд Чернігівської області
у складі: 
головуючого судді Т.В. Карапиш 
за участю секретаря Л.М. Чигрин,

розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Ічня цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за борговою розпискою, 

ВСТАНОВИВ:
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за борговою розпискою в розмірі 19000 доларів 00 центів США, що станом на день подання позову згідно офіційного курсу НБУ становить 812440 гривень 00 копійок. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 24 жовтня 2019 року він передав відповідачу ОСОБА_2 позику в сумі 19000 доларів США готівкою, про що відповідачем була складена відповідна розписка в присутності свідка ОСОБА_3 , підписана ОСОБА_2 власноручно та визначено строк повернення коштів до 01 січня 2026 року. Кошти отримані відповідачем в день написання розписки в присутності свідка ОСОБА_3 , про що зазначено в борговій розписці. 
У зазначений в розписці термін відповідач борг не повернув, а тому з метою досудового врегулювання спору, позивачем на адресу фактичного місця проживання відповідача, зазначеного ним у розписці, було надіслано вимогу про повернення заборгованості, однак станом на момент подання позовної заяви кошти відповідачем не повернуто, а тому позивач просить стягнути з відповідача суму боргу за борговою розпискою в примусовому порядку в сумі 19000 доларів 00 центів США, що станом на день подання позову згідно офіційного курсу НБУ становить 812440 гривень 00 копійок, а також стягнути з відповідача на його користь понесені судові витрати. 
Позивач ОСОБА_1 та його представник – адвокат Романяк В.О. в судове засідання не з`явилися, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. В наданій суду заяві представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Романяк В.О. просив суд розглядати справу без його участі та позивача ОСОБА_1 . Позов підтримує та просить його задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 
Суд, вивчивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити, виходячи з наступного. 
Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Судом встановлено, що 24 жовтня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач ОСОБА_2 отримав у борг від позивача ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 19000 доларів США готівкою із терміном повернення до 01.01.2026 року, про що відповідачем було складено відповідну розписку (а.с. 6).
Як видно дослідженого в судовому засіданні оригіналу боргової розписки від 24.10.2019 року, кошти в сумі 19000 доларів США відповідач отримав в день її написання, тобто 24.10.2019 року, а факт написання розписки засвідчено підписом останнього. Вищевказана розписка не містить жодних відміток про повернення боргу або його частини (а.с. 61), що свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.
Відповідні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 12 листопада 2020 року у справі №154/3443/18 (провадження N 61-6026св20).
22.01.2026 року на ім`я відповідача ОСОБА_2 позивачем ОСОБА_1 направлено вимогу про повернення коштів за розпискою від 22.01.2026 року в строк протягом 3-х днів з дня отримання вимоги та повідомлено, що у разі невиконання даної вимоги у встановлений строк він буде змушений звернутись до суду з відповідним позовом (а.с. 9).
На час розгляду справи в суді, відповідач будь-яких заперечень щодо написання вказаної боргової розписки чи відсутності боргу перед позивачем не надав та будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час розгляду справи, в судове засідання не з`явився.
Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).
Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з частиною першою статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
В даному випадку, відповідно до вимог ст.1047 ЦК України, договір позики повинен бути укладеним у письмовій формі.
Згідно п. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до правових висновків, наведених у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18), за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає про отримання коштів, скріплює її своїм підписом, така розписка свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження про завершену дію передання коштів позичальнику, що міститься в тексті договору, не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18; постановы Верховного Суду від 16 січня 2020 року у справі № 761/45701/16-ц (провадження № 61-11280св18); постанова Верховного Суду від 08 квітня 2021 року у справі № 500/1755/17.
В наданій позивачем суду розписці від 24.10.2019 року зазначені: сторони зобов`язання, грошова сума, яку надав позикодавець та зобов`язався повернути позичальник, дата та порядок отримання грошових коштів позичальником, строк і порядок виконання зобов`язання та дата складання розписки і особистий підпис позичальника. Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики й розписка свідчить про його укладення відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України.
Як передбачено частиною першою статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
У постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на такі особливості виконання грошового зобов`язання: «Грошовою одиницею України є гривня (частина перша статті 99 Конституції України). Але Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (частина перша статті 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України.
Приписи чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша статті 192, частина перша статті 524, частина перша статті 533 ЦК України), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти.
Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України).
Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (частина перша статті 1046, частина перша статті 1049 ЦК України; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16)».
Такі ж висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року в справі № 14-134цс18, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року в справі № 14-446цс18, в постанові ВС від 16.11.2022 року по справі № 301/2052/18.
Згідно постанови Великої Палати у справі № 761/12665/14-ц від 4 липня 2018 року, Велика Палата Верховного Суду зробила висновок щодо єдиного підходу у вирішенні спорів про належне виконання зобов`язання, визначеного в іноземній валюті. За змістом статей 192 та 524 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Грошове зобов`язання може бути виражене у гривні або сторони в договорі можуть визначити грошовий еквівалент в іноземній валюті. Суд встановлює, чи визначено зобов`язання в іноземній валюті, чи у гривні з визначенням грошового еквівалента в іноземній валюті. У разі визначення зобов`язання в іноземній валюті суд не вправі змінювати грошовий еквівалент зобов`язання і в резолютивній частині рішення має зазначити розмір і вид іноземної валюти, що підлягає стягненню. Гривневий еквівалент іноземної валюти, що підлягає стягненню, визначається за офіційним курсом НБУ на момент виконання грошового зобов`язання, яким є дата зарахування коштів на рахунок стягувача або видачі йому готівки. Зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які підлягають стягненню з боржника, вносить двозначність у розуміння суті обов`язку боржника.
Крім того, як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2024 у справі №500/5194/16, якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, що в разі наявності спору між сторонами та його вирішення судом відповідає дню виконання судового рішення. Водночас при стягненні судом заборгованості в еквіваленті іноземної валюти за курсом НБУ на день виконання рішення в судовому рішенні зазначається лише одна сума боргу (в іноземній валюті), а сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається державним / приватним виконавцем на момент здійснення боржником платежу під час виконання судового рішення.
Враховуючи вищевикладене, позовна вимога позивача про стягнення з відповідача 19000 доларів США 00 центів, що на день подання позову згідно офіційного курсу НБУ, становить 812440 гривень 00 копійок, не ґрунтується на нормах матеріального права.
Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У даній справі судом було досліджено розписку від 24.10.2019 року, в якій чітко зазначено, що позика надається в доларах США і повернення коштів передбачено в доларах США, а тому суд вважає, що стягнення боргу має відбуватися саме в тій валюті, в якій було надано позику.
Оскільки судом встановлено факт укладення договору позики між сторонами, в якому позичальником посвідчено передання йому позикодавцем грошової суми, водночас відповідачем не було спростовано факт отримання ним вказаних грошових коштів, а також відповідачем не були доведені обставини щодо повернення суми позики у визначений договором строк, суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог, а тому позов слід задовольнити частково та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за борговою розпискою від 24.10.2019 року у сумі 19000 доларів 00 центів США. 
Згідно із ч.1, ч.3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Позивачем сплачено судовий збір на суму 7032 грн. (за вимогою про стягнення заборгованості за борговою розпискою 8124,40 + 665,60 (за заяву про забезпечення позову) *0,8 (подання позову та заяви в електронній формі) = 7032,00 грн. (а.с. 13).
Оскільки ухвалою Ічнянського районного суду Чернігівської області від 04.02.2026 року заяву представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Романяка В.О. про забезпечення позову у даній справі повернуто представнику позивача з підстав невідповідності її вимогам ст. 151 ЦПК України, то відповідно до п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України із відповідача слід стягнути судові витрати на користь позивача в розмірі 6499 (шість тисяч чотириста дев`яносто дев`ять) гривень 52 копійки (8124,40 х 0,8 = 6499,52 грн.).
Керуючись ст.ст. 4,19,76,81, 133, 137, 141, 247, 258-259, 263-265, 274, 279, 354 ЦПК України, ст. 257, ч.1 ст. 258, ч.1 ст. 261, ч.5 ст. 261, ст.ст. 264, 512, 514, 516, 526, 530, 610-611, 625, 629, 1046-1050, 1054 ЦК України, ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», суд –

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за борговою розпискою задовольнити частково. 
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого в АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого в АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , заборгованість за борговою розпискою від 24 жовтня 2019 року у розмірі 19000 (дев`ятнадцять тисяч) доларів США 00 центів.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого в АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого в АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 6499 (шість тисяч чотириста дев`яносто дев`ять) гривень 52 копійки.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 . 
Відповідач: ОСОБА_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Повне судове рішення складено 21 серпня 2026 року.

Суддя Т. В. Карапиш