ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.09.2026 року м.Дніпро Справа № 904/3728/25
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Верхогляд Т.А. (доповідач) 
суддів: Іванова О.Г., Мороза В.Ф.,
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Дніпропетровської регіональної державної лабораторії державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 29.09.2025 року у справі № 904/3728/25 (суддя Новікова Р.Г.)
за позовом Фізичної особи - підприємця Онищенка Олексія Володимировича м. Підгородне 
до Дніпропетровської регіональної державної лабораторії державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів м. Дніпро 
про стягнення суми боргу у розмірі 41 950,00 грн, 3% річних у розмірі 2 227,37 грн, інфляційних втрат у розмірі 8 664,54 грн, -

ВСТАНОВИВ:
Фізична особа – підприємець Онищенко Олексій Володимирович звернувся до Дніпропетровської регіональної державної лабораторії державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів з позовом про стягнення суми боргу у розмірі 41950грн, 3% річних у розмірі 2 227 грн 37коп, інфляційних втрат у розмірі 8664 грн 54коп.
В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на порушення відповідачем зобов`язань з оплати наданих ним на підставі договору від 01.03.2023 року послуг з діагностики, поточного ремонту, технічного обслуговування та дозаправки кондиціонерів. 
Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 29.09.2025 року у справі №904/3728/25 позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з Дніпропетровської регіональної державної лабораторії державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів (ідентифікаційний код: 00693517; місцезнаходження: 49031, м. Дніпро, пр. Поля Олександра, буд. 48) на користь фізичної особи - підприємця Онищенка Олексія Володимировича Олександрівни (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ; місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) суму боргу у розмірі 41 950 грн, 3% річних у розмірі 2 220 грн 48 коп, інфляційних втрат у розмірі 8 664 грн 54 коп, витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3 999 грн 48 коп, витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 422 грн 08 коп.
У задоволенні позовних вимог про стягнення 3% річних у розмірі 6 грн 89 коп відмовлено.
Рішення мотивовано обґрунтованістю позовних вимог.
Не погодившись з рішенням, Дніпропетровська регіональна державна лабораторія державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів оскаржила його в апеляційному порядку.
Відповідач вважає, що рішення господарського суду Дніпропетровської області від 29.09.2025 року по справі №904/3728/25, прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи та згідно з пунктами 1, 3, 4 ч. 1 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України є підставою для скасування даного рішення та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі.
За доводами скаржника:
- за укладеним сторонами договором оплата має бути проведена замовником протягом 30 календарних днів з дати підписання обома сторонами акту виконаних послуг (п.3.1. договору);
- судом першої інстанції не надано правової оцінки первинному документу - акту виконаних послуг від 31.08.2023 року, а саме: не враховано відсутність повноважень особи, що підписала акт виконаних послуг від 31.08.2023 року, невідповідність в назві посади, що унеможливлює ідентифікувати особу, відповідальну за здійснення господарської операції.
Апелянт вважає, що акт виконаних послуг від 31.08.2023 року не є належним і допустимим доказом здійснення господарської операції, а саме надання послуг з діагностики, поточного ремонту, технічного обслуговування та дозаправки кондиціонерів.
Як наслідок, відсутні правові підстави нарахування відповідачу інфляційних втрат, 3% річних та стягнення судових витрат.
Відповідач просить скасувати оскаржуване ним рішення, ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач спростовує доводи відповідача, вважає рішення суду законним та обґрунтованим і просить залишити його без змін, апеляційну скаргу – без задоволення.
Положенням ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
Відповідно до ч.5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
За приписами ч.10 ст.270 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 25.02.2026 року було відкрито апеляційне провадження в порядку письмового провадження.
Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав: 
З матеріалів справи вбачається, що між Дніпропетровською регіональною державною лабораторією державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів (далі - замовник) та Фізичною особою - підприємцем Онищенком Олексієм Володимировичем (далі - виконавець) укладено договір від 01.03.2023 року про надання послуг з діагностики, поточного ремонту, технічного обслуговування та дозаправки кондиціонерів (далі – договір). 
Відповідно до пунктів 1.1, 1.2, 2.1 договору замовник доручив, а виконавець прийняв на себе зобов`язання виконати послуги з діагностики, поточного ремонту, технічного обслуговування та дозаправки кондиціонерів. Код ДК 021:2015-50730000-1 послуги з ремонту і технічного обслуговування охолоджувальних установок. 
Обсяг і вартість послуг, що складають предмет договору, визначаються відповідно до кошторисної документації. 
Загальна вартість договору: 41 950грн, ПДВ – не передбачено.
Пунктом 3.1 договору сторони погодили, що замовник на підставі підписаного обома сторонами акту виконаних послуг, проводить оплату за виконані послуги протягом 30 календарних днів. У разі затримки бюджетного фінансування розрахунки за надані послуги здійснюються на протязі 3-х банківських днів з дати отримання замовником бюджетного призначення на фінансування послуг на свій реєстраційний рахунок. 
Відповідно до пункту 4.1 договору термін виконання послуг з діагностики, поточного ремонту, технічного обслуговування та дозаправки кондиціонерів становить 5 робочих днів.
Згідно з пунктами 5.1, 5.2 договору замовник негайно повідомляє виконавця у письмовій формі про всі претензії, що виникають у зв`язку з виконанням послуг. У разі виконання послуг неналежної якості, виконавець зобов`язується за свій рахунок у термін до 30 днів з дня отримання претензії усунути недоліки. 
У пункті 6.1 договору вказано, що замовник зобов`язався вчасно сплачувати послуги відповідно до умов договору. 
Згідно пункту 9.2 договору у випадку не досягнення згоди, суперечки та розбіжності підлягають розгляду в господарському суді відповідно до чинного законодавства України.
Відповідно до пунктів 10.1, 10.2 договору договір набирає законної сили негайно після підписання його сторонами і діє до моменту виконання сторонами своїх зобов`язань за договором. Договір діє до 31.12.2023 року. 
За приписами ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України ( далі -ЦК України) однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір.
Відповідно до ст.ст. 626 - 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
Приписами ст. 6 цього Кодексу передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ч.1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).
Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Як вказано вище, пунктом 3.1 договору сторони погодили, що замовник проводить оплату за виконані послуги на підставі підписаного обома сторонами акту виконаних послуг протягом 30 календарних днів.
Позивач долучив до справи акт виконаних послуг від 31.08.2023 року (а.с.9). Він підписаний представниками обох сторін.
Актом підтверджено, що позивачем виконані діагностика, поточний ремонт, технічне обслуговування та дозаправка кондиціонерів розташованих за адресою: м. Дніпро, проспект Олександра Поля, буд.48 на суму 41 950 грн, ПДВ – не передбачено. 
В силу приписів ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів зауважує, що апелянтом не надано жодних доказів на підтвердження того, що позивачем не виконано/неналежним чином виконано зобов`язання по договору в частині виконання послуг з діагностики, поточного ремонту, технічного обслуговування та дозаправки кондиціонерів. Також, апелянтом не надано будь-яких доказів на підтвердження наявності претензій щодо повноти та якості наданих послуг, чи будь-яких доказів, що названу послугу виконала інша особа.
Суд першої інстанції щодо цього вірно звернув увагу, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо наявності заперечень відповідача стосовно обсягів, строку, вартості та якості наданих послуг. 
Встановлено, що позивач направив на адресу відповідача претензію-вимогу від 16.06.2025 року №16-02/04/25 про оплату суми боргу за виконану послугу (а.с.12-13).
Колегія суддів зауважує, що фактично доводи апеляційної скарги зводяться до того, що на переконання апелянта, акт виконаних послуг від 31.08.2023 року не є належним і допустимим доказом здійснення господарської операції у зв`язку з відсутністю в згаданому акті зазначення посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції. Натомість такі твердження спростовуються доказами, які містяться в матеріалах справи та яким було надано належну правову оцінку судом першої інстанції.
Так, відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» встановлено, що неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо. 
Оскільки наданий до суду акт виконаних послуг від 31.08.2023 року містить інформацію про обсяг і зміст господарської операції, а також дозволяє ідентифікувати осіб, які брали участь у господарській операції, тому доводи апелянта є необґрунтованими.помилковими.
В матеріали не надано доказів виконання відповідачем зобов`язань щодо своєчасної та повної оплати наданих послуг. 
Тому колегія погоджується з висновками господарського суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача суми основного боргу.
При цьому колегія суддів зауважує, що скаржником не оспорюється розмір заявлених до стягнення сум. 
Відповідно до положень ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України). 
Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За умовами пункту 3.1. договору та положень ч.5 ст. 254 ЦК України відповідач повинен був сплатити послуги, надані за актом від 31.08.2023 року на суму 41 950грн, у строк до 02.10.2023 включно.
Позивач нарахував до стягнення також 3% річних у розмірі 2 227 грн 37коп, інфляційні втрати у розмірі 8 664 грн 54коп.
У постанові від 05.07.2019 року у справі № 905/600/18 Верховний Суд зазначав, що вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також трьох процентів річних є правом кредитора, яким останній наділений у силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу (висновок наведений). 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц (п. 8.35).
Враховуючи встановлення факту невиконання відповідачем зобов`язань щодо оплати наданих послуг, колегія погоджується з висновками господарського суду про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача сум заборгованості, 3% річних та втрат від інфляції. 
Щодо доводів апеляційної скарги, про відсутність печатки підприємства на акті виконаних послуг та неналежне його оформлення колегія зазначає наступне. 
У ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію.
За змістом цієї ж статті господарська операція – це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Здійснення господарської операції і, власне, її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.
Згідно з ч.ч.1,2 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансовий стан та результати діяльності підприємства. Бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
Згідно із положеннями ст.ст. 1 та 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію; господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.
Вказаний перелік обов`язкових реквізитів документа кореспондується з п. 2.3. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затверджений наказом Міністерства фінансів України №88 від 24.05.1995 року.
В силу підпункту 2.4 пункту 2 Положення документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою. 
Таким чином відсутність на Акті виконаних послуг печатки підприємства не спростовує його дійсність, оскільки печатка не належить до обов`язкових реквізитів первинного документа.
При цьому, як вбачається з Акта виконаних послуг та дефектного акту (а.с.9,10) останні були підписані заступником директора. 
У пункті 2.3 Положення також зазначено про те, що неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.
В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04.06.2019 року у справі № 915/905/16, зокрема, зазначено, що порушення правил оформлення первинних документів не спричиняє їх недійсність, але безпосередньо впливає на можливість доведення стороною обставин, на підтвердження яких вона подала відповідні документи.
Окрім того, апеляційний суд звертає увагу, що за загальним правилом фактом підтвердження здійснення господарської операції є саме первинні документи бухгалтерського обліку, до яких належать усі документи в їх сукупності, складені щодо господарської операції, що відповідають вимогам закону, зокрема, ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та пункту 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, та відображають реальні господарські операції.
Колегія суддів зауважує, що важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою. 
Згідно зі ст.79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша). Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно з ч.1 ст. 77 вказаного Кодексу обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст.76 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У розумінні положень наведеної норми на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 року у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 року у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 рокуу справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що: « у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням 2балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри2.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів, що запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених ст.86 Господарського процесуального кодексу України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.
У п.п. 1 - 3 ч.1 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.
Оцінивши подані позивачем докази у їх сукупності, колегія дійшла висновку, що такі докази, відповідають вимогам належності, допустимості та достовірності, встановленим ст.ст. 73, 75– 78 Господарського процесуального кодексу України, та підтверджують виконання позивачем своїх зобов`язань за укладеним з відповідачем договором.
Звертаючись з апеляційною скаргою, апелянт не спростував висновки суду першої інстанції та не довів порушення ним норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права, як необхідної передумови для скасування прийнятого ним рішення.
Враховуючи встановлені обставини справи, зазначені положення законодавства, апеляційний господарський суд вбачає підстави, передбачені ст.276 Господарського процесуального кодексу України, для залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги - без задоволення.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на апелянта.
Керуючись ст. ст. 269, 275, 276, 281-283 Господарського процесуального кодексу України, суд, - 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення. 
Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 29.09.2025 року у справі № 904/3728/25 залишити без змін.
Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на апелянта.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Т.А. Верхогляд

Суддя О.Г. Іванов 

Суддя В.Ф. Мороз