ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

15 липня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 280/8676/25	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: судді-доповідача Кальника В.В.,
суддів: Чепурнова Д.В., Сафронової С.В., 
за участі: 
секретаря судового засідання: Туренко К.М.
представника позивача Вищнякова Д.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 28 квітня 2026 року в адміністративній справі №280/8676/25 
за позовом ОСОБА_1 
до Військової частини НОМЕР_1 
третя особа:  ОСОБА_2 
про визнання протиправним і скасування рішення та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду із позовною заявою, в якій заявлені вимоги:
- визнати протиправним та скасувати наказ Військової частини НОМЕР_1 №1396 від 20.04.2025 в частині відмови ОСОБА_1 у виплаті грошового забезпечення та додаткової винагороди у розмірі 100% після зникнення безвісті батька - ОСОБА_3 ;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення та додаткову винагороду у розмірі 100% після зникнення безвісті батька - ОСОБА_3 , починаючи з 26.04.2024.
Позовну заяву мотивовано тим, що позивач є донькою зниклого безвісти військовослужбовця ОСОБА_3 . Звернувшись за отриманням грошового забезпечення зниклого безвісти військовослужбовця відповіді позивач не отримала. Проте, на адвокатський запит представника позивача відповідачем було надано копію наказу, яким позивачці відмовлено у виплаті грошового забезпечення її зниклого батька з підстав того, що він не є її законним представником. Вважаючи відмову відповідача протиправною позивач звернулася з даним позовом до суду і просила задовольнити позов у повному обсязі.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.04.2026 в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивачка через свого представника подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове - про задоволення позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин норми Закону України № 3995-IX від 08.10.2024 (які набрали чинності 01.02.2025), у той час як зникнення безвісти відбулося 26.04.2024, тобто до набрання чинності цими змінами (порушення ст. 58 Конституції України щодо дії закону в часі). Також, на думку скаржника, суд припустився суперечностей, оцінюючи факт спільного проживання, оскільки факт реєстрації за однією адресою підтверджений матеріалами справи.
Відповідач направив на адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу - без задоволення, оскільки вважає, що судом вірно встановлені обставини справи та надано їм належну правову оцінку.
Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 08.06.2026 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 28.04.2026 в адміністративній справі №280/8676/25.
Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 08.06.2026 призначено справу №280/8676/25 до апеляційного розгляду у судовому засіданні о 10:40 годині 15 липня 2026 року.
Представник позивача просив задовольнити апеляційну скаргу та скасувати рішення суду першої інстанції.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача та представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів встановила наступне.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 21.02.2024 № 54, військовослужбовця за призовом рядового ОСОБА_3 з 21.02.2024 призначено на посаду гранатометника 2 штурмового відділення 1 штурмового взводу 15 штурмової роти НОМЕР_2 штурмового батальйону. 
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 12.05.2024 № 1587 «Про результати службового розслідування», рядовий ОСОБА_3 вважається зниклим безвісти з 26.04.2024.
Згідно з витягом з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зник безвісти 24.04.2025 на території бойових дій (під час воєнних дій).
24 березня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до командира військової частини НОМЕР_1 із заявою про виплату їй грошового забезпечення як члену безвісти зниклого військовослужбовця.
Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 20.04.2025 № 1396 «Про виплату грошового забезпечення та інших належних коштів членам сімей захоплених у полон або заручників, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх (безвісті зниклих) військовослужбовців» на підставі протоколу засідання постійно діючої комісії військової частини НОМЕР_1 № 8 від 18.04.2025 позивачці відмовлено у виплаті частки грошового забезпечення та додаткової винагороди, збільшеної до 100 000 грн та інших належних коштів, що в загальній сумі не перевищує 50% або 20% членам сімей захоплених у полон або заручників, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх (безвісті зниклих) військовослужбовців військової частин НОМЕР_1 у зв`язку із відсутністю підтвердження, що військовослужбовець є законним представником заявника.
Не погоджуючись з прийнятим спірним Наказом, позивач звернулась до суду з позовом.
При прийнятті оскаржуваного рішення суд першої інстанції виходив з усталеної правової позиції Верховного Суду, відповідно до якої правомірність дій суб`єкта владних повноважень оцінюється за нормами законодавства, чинними на момент винесення спірного рішення, а саме у квітні 2025 року. З набранням чинності Законом України № 3995-IX та внесенням змін до Порядку КМУ № 884 від 01.02.2025 визначено, що повнолітня дитина зниклого безвісти військовослужбовця має право на отримання частки його грошового забезпечення виключно за умови, що військовослужбовець є її законним представником. Оскільки за приписами статті 242 Цивільного кодексу України батьки є законними представниками лише малолітніх та неповнолітніх дітей, а позивачка є повнолітньою особою і доказів наявності у батька статусу її законного представника надано не було, у відповідача були відсутні законні підстави для здійснення таких виплат. За таких обставин, суд дійшов висновку, що Військова частина НОМЕР_1 діяла виключно на підставі та у спосіб, визначені чинним законодавством, у зв`язку з чим прийнятий наказ про відмову у виплаті є законним та обґрунтованим.
Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, відзиву на скаргу, та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, зазначає наступне.
Згідно ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей базується на Конституції України і складається із Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (надалі - Закон №2011-XII) та інших нормативно-правових актів.
Відповідно до ч.6 ст.9 Закону №2011-ХІІ, за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або безвісно відсутніми, зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Сім`ям зазначених військовослужбовців щомісячно виплачується грошове забезпечення, в тому числі додаткові та інші види грошового забезпечення, у порядку та в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Дія цього пункту не поширюється на військовослужбовців, які добровільно здалися в полон, самовільно залишили військові частини (місця служби) або дезертирували зі Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.
Грошове забезпечення виплачується таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей. Виплата грошового забезпечення цим членам сімей здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, інтернування військовослужбовців або їх звільнення, або визнання їх у встановленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини.
Законом України «Про внесення зміни до п.6 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 08.10.2024№3995-ІХ, що введено в дію з 01.02.2025, щодо грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх» зазначену правову норму викладено в наступній редакції: «За військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або зниклими безвісти, зберігається виплата грошового забезпечення.
Військовослужбовець має право скласти у письмовій довільній формі особисте розпорядження на випадок захоплення його в полон або заручником, інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти про виплату належного йому грошового забезпечення особі (особам) за його вибором, визначивши розмір частки таких осіб у відсотках (далі - особисте розпорядження на випадок полону).
Порядок підтвердження справжності підпису військовослужбовця на особистому розпорядженні на випадок полону, оформлення та зберігання такого розпорядження та його скасування здійснюються у порядку, передбаченому пунктом 4 статті 16 цього Закону.
У разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону грошове забезпечення виплачується дружині (чоловіку), законним представникам малолітніх (неповнолітніх) дітей, дітям з числа осіб з інвалідністю з дитинства (незалежно від віку) або їх законним представникам та батькам військовослужбовців (крім тих із зазначених осіб, які одержують від військовослужбовця аліменти, а також батьків, позбавлених батьківських прав, за умови що ці права не були поновлені). Таким особам рівними частками виплачується частина грошового забезпечення, що в загальній сумі не перевищує 50 відсотків грошового забезпечення, визначеного після здійснення встановлених законом відрахувань.
У разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону та осіб, зазначених в абзаці четвертому цього пункту, грошове забезпечення виплачується повнолітнім дітям, рідним братам (сестрам), законним представником яких є військовослужбовець. Таким особам рівними частками виплачується частина грошового забезпечення, що в загальній сумі не перевищує 20 відсотків грошового забезпечення, визначеного після здійснення встановлених законом відрахувань.
Виплата грошового забезпечення особі (особам), визначеній (визначеним) в особистому розпорядженні на випадок полону, та особам, передбаченим цим пунктом, здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, інтернування військовослужбовців у нейтральних державах або зникнення безвісти, їх звільнення з полону або визнання судом безвісно відсутніми чи оголошення судом померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця із списків особового складу військової частини.
Грошове забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або зниклих безвісти, підлягає індексації відповідно до закону. Порядок та умови перерахунку розміру грошового забезпечення таких військовослужбовців встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або зниклих безвісти, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
У разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону та осіб, зазначених в абзацах четвертому - п`ятому цього пункту, належні та не виплачені військовослужбовцям, захопленим у полон або заручниками, а також інтернованим у нейтральних державах або зниклим безвісти, суми грошового забезпечення після оголошення їх судом померлими включаються до складу спадщини.
Дія цього пункту не поширюється на військовослужбовців, які добровільно здалися в полон, самовільно залишили військові частини (місця служби) або дезертирували зі Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.
За військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або зниклими безвісти, зберігаються передбачені законом інші види забезпечення».
Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів зазначає, що з 01.02.2025 п.6 ст.9 Закону №2011-ХІІ передбачає, що у разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону та осіб, зазначених в абз.4 цього пункту, грошове забезпечення виплачується:
1) повнолітнім дітям,
2) рідним братам (сестрам), законним представником яких є військовослужбовець.
Таким особам рівними частками виплачується частина грошового забезпечення, що в загальній сумі не перевищує 20 відсотків грошового забезпечення, визначеного після здійснення встановлених законом відрахувань.
Таким чином, за змістом пункту 6 статті 9 Закону України № 2011-XII (у редакції Закону України від 08 жовтня 2024 року № 3995-IX, введеного в дію з 01 лютого 2025 року), за відсутності особистого розпорядження військовослужбовця на випадок полону чи зникнення безвісти, право на отримання грошового забезпечення мають повнолітні діти, рідні брати (сестри) виключно за умови, що військовослужбовець є їхнім законним представником.
Грошове забезпечення військовослужбовцям, зокрема безвісно відсутніми, виплачується відповідно до «Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або зниклих безвісти», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 №884, (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2025 р. № 449) (далі по тексту - Порядок №884).
Відповідно до п.3 Порядок №884, виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, визначеним особам за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації).
До заяви про виплату грошового забезпечення (далі - заява про виплату) додаються такі документи:
копія паспорта громадянина України або копія тимчасового посвідчення громадянина України (для іноземців та осіб без громадянства - копія паспортного документа іноземця або копія документа, що посвідчує особу без громадянства, копія посвідки на постійне/тимчасове проживання, копія посвідчення біженця або копія іншого документа, що підтверджує законність перебування іноземця чи особи без громадянства на території України);
копія документа, що засвідчує реєстрацію заявника у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (картка платника податків), або дані про реєстраційний номер облікової картки платника податків із зазначеного Реєстру, внесені до паспорта громадянина України (крім осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідному контролюючому органу і мають відмітку в паспорті);
копія свідоцтва про шлюб або копія витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу - для виплати грошового забезпечення дружині (чоловікові);
копія свідоцтва про народження дитини або копія витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження - для виплати грошового забезпечення законним представникам малолітніх (неповнолітніх) дітей військовослужбовців;
копія документа, що підтверджує:
- призначення особи опікуном, піклувальником малолітньої (неповнолітньої) дитини військовослужбовця, усиновлення такої дитини, - для виплати грошового забезпечення законним представникам на малолітніх (неповнолітніх) дітей військовослужбовців або дітей військовослужбовців з числа осіб з інвалідністю з дитинства (незалежно від віку);
- призначення військовослужбовця опікуном, піклувальником повнолітніх дітей, рідних братів (сестер) чи їх усиновлення, - для виплати грошового забезпечення повнолітнім дітям військовослужбовців, їх рідним братам (сестрам), законними представниками яких є військовослужбовці;
- встановлення інвалідності, - для виплати грошового забезпечення дітям військовослужбовців з числа осіб з інвалідністю з дитинства (незалежно від віку) або їх законним представникам;
копія свідоцтва про народження військовослужбовців або копія витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження - для виплати грошового забезпечення батькам військовослужбовців;
копія рішення суду про поновлення батьківських прав - для виплати грошового забезпечення батькам військовослужбовців, які були позбавлені батьківських прав стосовно військовослужбовців;
копія свідоцтва про смерть особи, яка має право на отримання грошового забезпечення (за наявності), - для перерахунку частки виплати грошового забезпечення;
інформація про назву банку та номер поточного банківського рахунка (у форматі IBAN) - для зарахування грошового забезпечення визначеній особі.
Заява про виплату та додані до неї документи подаються у паперовій формі особисто чи на поштову адресу або в електронній формі (за технічної можливості) на адресу електронної пошти чи засобами інформаційно-комунікаційних систем.
Згідно з п.4 Порядку №884, командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) розглядає заяву про виплату та додані до неї документи і приймає рішення про виплату належної частки грошового забезпечення заявникам або про відмову у виплаті грошового забезпечення.
Рішення про виплату належної частки грошового забезпечення заявникам приймається на підставі:
документів, визначених у пункті 3 цього Порядку;
інформації, отриманої з державних реєстрів;
копії особистого розпорядження на випадок полону (за наявності).
Рішення про виплату або відмову у виплаті грошового забезпечення у письмовій формі доводиться до відома заявника протягом 15 календарних днів з дня подання заяви про виплату з обов`язковим зазначенням підстави у разі відмови у такій виплаті.
Командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) приймає рішення про відмову у виплаті грошового забезпечення заявникам у разі:
подання заяви про виплату особами, не передбаченими в пункті 1 цього Порядку, а також визначеними особами, які мають (набули) громадянство Російської Федерації чи Республіки Білорусь, або постійно проживають на території таких країн, або засуджені за державну зраду, колабораційну діяльність, пособництво державі-агресору;
подання не в повному обсязі документів, зазначених у пункті 3 цього Порядку;
з`ясування в установленому порядку обставин щодо добровільної здачі військовослужбовців у полон, самовільного залишення ними військової частини (установи, організації), місця служби або дезертирства.
У разі відсутності документів, визначених у пункті 3 цього Порядку, та для прийняття рішення про виплату або відмову у виплаті грошового забезпечення заявникам командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) отримує відповідні витяги з державних реєстрів щодо військовослужбовців та зазначених осіб, які мають право на отримання грошового забезпечення у порядку, визначеному в пункті 6 цього Порядку.
Прийняття рішення про відмову у виплаті грошового забезпечення заявникам не позбавляє їх права звернутися до командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації) повторно після усунення причин, що стали підставою для відмови у виплаті.
Рішення про відмову у виплаті грошового забезпечення заявнику може бути оскаржено у судовому порядку.
Відповідно до п.5 Порядку №884, виплата визначеним особам грошового забезпечення здійснюється щомісяця на підставі наказів командирів (начальників, керівників) військових частин (установ, організацій) щодо:
військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, інтернованих у нейтральних державах, - до дня з`ясування в установленому порядку обставин щодо добровільної здачі військовослужбовців у полон або до дня їх звільнення з полону (дати складення актового запису про смерть) включно;
військовослужбовців, зниклих безвісти, - до дня набрання законної сили рішенням суду про визнання їх безвісно відсутніми або дати складення актового запису про смерть включно.
В усіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовців із списків особового складу військової частини (установи, організації).
Оцінюючи законність/протиправність Наказу відповідача, колегія суддів виходить із усталеного правового висновку Верховного Суду про необхідність застосування тієї норми права, яка була чинною на момент прийняття оскаржуваного рішення, вчинення дії або бездіяльності суб`єктом владних повноважень.
Як встановлено колегією суддів з матеріалів справи, суб`єкт владних повноважень приймав рішення за заявою позивачки в період дії Закону № 2011-XII зі змінами, внесеними Законом № 3995-IX, та нової редакції Порядку № 884. 
За цими нормами обов`язковою умовою для виплати грошового забезпечення повнолітній дитині зниклого безвісти військовослужбовця є наявність юридичного факту, що військовослужбовець є її законним представником.
Суд зазначає, що представництво за законом врегульовано статтею 242 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), згідно з якою батьки є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Опікун є законним представником малолітньої особи та фізичної особи, визнаної недієздатною. 
Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що представництво за законом є різновидом представництва, підставою виникнення якого, виступає не воля особи, яку представляють, а вказані у законі юридичні факти. При цьому, підставою виникнення представництва за законом є спеціальна вказівка закону, а підставою втратити для такого представництва є лише втрата правового статусу батьків, опікунів, усиновлювачів, з огляду на що, законні представники мають лише ті повноваження, які для них передбачені спеціальними нормами закону.
У даному випадку, під час судового розгляду справи позивачкою не надано жодних доказів того, що батько ОСОБА_3 був її законним представником у розумінні ст. 242 ЦК України як повнолітньої особи.
Окремо суд також зауважує, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів (актів обстеження житлово-побутових умов, свідчень сусідів, довідок органів місцевого самоврядування про склад сім`ї та спільне проживання), які б беззаперечно підтверджували б факт фактичного проживання повнолітньої позивачки ОСОБА_1 разом із батьком на момент його зникнення безвісти (26.04.2024).
Слід зазначити, що реєстрація місця проживання за однією адресою ( АДРЕСА_1 ) є лише адміністративним актом фіксації адреси і не є беззаперечним доказом фактичного спільного проживання, ведення спільного господарства та наявності єдиного побуту.
Слід також зазначити, що навіть у разі оцінки спірних правовідносин за редакцією Закону України № 2011-XII, чинною на 26 квітня 2024 року (на чому наполягає сторона позивача), позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивачка є повнолітньою дитиною, обов`язковою нормативно визначеною умовою для виникнення у неї права на виплату грошового забезпечення є факт спільного проживання із безвісно відсутнім батьком, що в порушення вимог статей 77, 79 КАС України, не було підтверджено належними доказами.
Окрім того, колегія суддів зазначає, що в порушення вимог процесуального закону щодо належності та повноти доказів, позивачка не надала суду вичерпних відомостей, які б давали змогу беззаперечно встановити повне коло близьких родичів та членів сім`ї зниклого безвісти військовослужбовця. Неповнота наданих даних унеможливлює з`ясування обставин щодо наявності чи відсутності інших осіб, чиє право на одержання належного військовослужбовцю грошового забезпечення та додаткової винагороди є пріоритетним (першочерговим) відповідно до приписів чинного законодавства
Відповідно до принципу змагальності та рівності сторін у судовому процесі (ст. 9, ст. 77 КАС України) та правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 06.06.2024 у справі № 400/1217/23, обов`язок доказування обставин, на яких ґрунтуються вимоги, покладається на позивача. Позивач не може будувати власну позицію на концепції негативного доказу чи посиланні лише на ч. 2 ст. 77 КАС України.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Оскільки позивачкою не доведено порушення її суб`єктивного права або охоронюваного законом інтересу (у розумінні ст. 5 КАС України та Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004), суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.
Решта доводів апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для скасування законного та обґрунтованого судового рішення.
Згідно з ч.1 статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Передбачені ст. 317 КАС України підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення відсутні.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 315, 316, 319, 321, 322, 325 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 28 квітня 2026 року в адміністративній справі №280/8676/25 - залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Суддя-доповідач В.В. Кальник 

суддя Д.В. Чепурнов 

суддя С.В. Сафронова