Харківський окружний адміністративний суд
61700, м. Харків, майдан Свободи, 6, inbox@adm.hr.court.gov.ua, ЄДРПОУ: 34390710

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 серпня 2026 р. № 520/13237/26 
Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Полях Н.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовною заявою Державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№12)» (61030, місто Харків, вул. Лелюківська, будинок 1, код ЄДРПОУ 08680841) до Головного управління ДПС у Харківській області (61057, м. Харків, вул. Г.Сковороди,46, код ЄДРПОУ 43983495) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-
ВСТАНОВИВ:
До Харківського окружного адміністративного суду звернувся позивач з вищевказаним адміністративним позовом, в якому просив: 
- визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення-рішення від 29.04.2026 року №00191640706, від 29.04.2026 року №00191590706, від 15.05.2026 року №00220910706.
Ухвалою судді Харківського окружного адміністративного суду від 04.05062026 було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене провадження у справі.
Сторони були належним чином повідомлені про відкриття провадження у справі.
Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що у спірних правовідносинах він діяв згідно чинного законодавства.
Керуючись приписами ст. 171, 257, 262 КАС України, суд зазначає, що розгляд позовної заяви здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження.
Згідно з ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
З огляду на вказане вище, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до приписів ч. 4 ст. 229 КАС України, оскільки розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи згідно із приписами ст. 258 КАС України, то фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.
Судом встановлено, що Державне підприємство «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№12)» зареєстроване як юридична особа та перебуває на податковому обліку як платник податків.
Головним управлінням ДПС у Харківській області на підставі підпункту 78.1.7 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України у зв`язку з перебуванням позивача у процедурі припинення проведено документальну позапланову виїзну перевірку Державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№12)» за період діяльності з 01.01.2019 по 08.03.2026 з питань своєчасності, достовірності та повноти нарахування і сплати податків та зборів, дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.
За результатами перевірки складено акт від 27.03.2026 №12989/20-40-07-06-05/08680841 «Про результати документальної позапланової виїзної перевірки Державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№12)».
Перевіркою, зокрема, встановлено порушення позивачем пункту 44.1 статті 44, пункту 185.1 статті 185, пункту 186.2 статті 186, пункту 187.1 статті 187, пункту 188.1 статті 188, підпункту «б» пункту 198.5 статті 198, пункту 199.1 статті 199 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на додану вартість, який підлягає сплаті до бюджету.
Так, контролюючим органом встановлено, що впродовж перевіреного періоду позивач відповідно до наданих первинних документів та даних бухгалтерського обліку за рахунком 719 «Інші доходи від операційної діяльності» отримував доходи від діяльності їдальні для співробітників та від надання послуг на базі відпочинку, розташованій у с. Коропів Хутір Харківської області.
Зазначені доходи відображалися підприємством у бухгалтерському обліку проведеннями Дт 311 Кт 719 та Дт 719 Кт 791. Водночас податкові зобов`язання з податку на додану вартість за операціями з надання відповідних послуг позивачем не нараховувалися, податкові накладні не складалися та в Єдиному реєстрі податкових накладних не реєструвалися.
Крім того, перевіркою встановлено, що на підставі наказів Міністерства юстиції України від 19.09.2024 №2301/7 та від 25.09.2024 №2504/7, а також актів приймання-передачі, позивачем безоплатно передано з балансу ДП «Підприємство ДКВС України (№12)» на баланс ДП «Підприємство ДКВС України (№100)» основні засоби.
За даними Єдиного реєстру податкових накладних контролюючим органом встановлено, що частину переданих основних засобів позивач придбав із податком на додану вартість, суми якого включив до складу податкового кредиту. Залишкова вартість таких основних засобів становила 103210,57 грн.
Оскільки зазначені активи були використані в операції, звільненій від оподаткування податком на додану вартість, контролюючий орган дійшов висновку про наявність у позивача обов`язку нарахувати компенсуючі податкові зобов`язання відповідно до пункту 198.5 статті 198 Податкового кодексу України, скласти та зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних зведену податкову накладну. Внаслідок невиконання такого обов`язку, за висновком перевірки, позивачем занижено податкові зобов`язання з ПДВ за жовтень 2024 року на суму 20642,00 грн.
Також перевіркою встановлено порушення позивачем пунктів 201.1 та 201.10 статті 201 Податкового кодексу України у зв`язку з нескладенням та нереєстрацією в Єдиному реєстрі податкових накладних податкових накладних за операціями, пов`язаними з отриманням доходів від діяльності їдальні для співробітників, наданням послуг на базі відпочинку та безоплатною передачею основних засобів.
Не погодившись із висновками акта перевірки, позивач подав до Головного управління ДПС у Харківській області заперечення від 09.04.2026 №1/14-59/дк, які надійшли до контролюючого органу 10.04.2026 за вхідним №23693/5.
За результатами розгляду заперечень відповідачем надано відповідь від 28.04.2026 №22365/6/20-40-07-06-11, згідно з якою висновки акта перевірки в частині заниження ПДВ за жовтень 2024 року на суму 34448,00 грн скасовано з урахуванням додатково наданих підприємством документів. В іншій частині висновки акта перевірки залишено без змін.
На підставі акта перевірки та з урахуванням результатів розгляду заперечень Головним управлінням ДПС у Харківській області прийнято податкове повідомлення-рішення від 29.04.2026 №00191590706, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 450030,00 грн, з яких 360024,00 грн — податкове зобов`язання та 90006,00 грн — штрафна санкція.
Також відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 29.04.2026 №00191640706, яким за відсутність складення та реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних відповідних податкових накладних до позивача застосовано штрафні санкції на загальну суму 111475,00 грн.
Податкове повідомлення-рішення від 29.04.2026 №00191640706 отримано позивачем 29.04.2026. 
Оскільки після спливу десяти календарних днів, наступних за днем отримання зазначеного податкового повідомлення-рішення, відповідні податкові накладні в Єдиному реєстрі податкових накладних зареєстровані не були, Головним управлінням ДПС у Харківській області прийнято податкове повідомлення-рішення від 15.05.2026 №00220910706, яким до позивача застосовано штраф у розмірі 105162,57 грн.
Не погоджуючись із зазначеними податковими повідомленнями-рішеннями, позивач звернувся до суду з цим позовом.
На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що викладені в акті перевірки висновки ґрунтуються на припущеннях, не підтверджуються належними об`єктивними даними та не відповідають вимогам чинного законодавства, у зв`язку з чим нарахування податкових зобов`язань і штрафних санкцій є безпідставним.
Позивач посилався на пункт 52-1 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України, яким було встановлено мораторій на застосування штрафних санкцій за окремі порушення податкового законодавства, вчинені в період дії карантину. На думку позивача, частина встановлених контролюючим органом порушень припадає на період дії карантинного мораторію, а тому штрафні санкції за відсутність реєстрації податкових накладних не могли бути застосовані.
Позивач також зазначив, що одночасна дія пункту 52-1 та пункту 69 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України створювала неоднозначне правове регулювання відповідальності платників податків. За твердженням позивача, така неоднозначність мала вирішуватися на користь платника податків.
Крім того, позивач посилався на сплив установленого статтею 102 Податкового кодексу України строку давності, зазначаючи, що перевіркою охоплено операції, здійснені починаючи з 2019 року, тоді як спірні податкові повідомлення-рішення прийняті у квітні та травні 2026 року.
Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач у відзиві зазначив, що перевірка проведена на законних підставах у зв`язку з припиненням юридичної особи, а визначені нею порушення підтверджені первинними документами, регістрами бухгалтерського обліку та даними Єдиного реєстру податкових накладних.
Відповідач зазначив, що позивач відображав доходи від діяльності їдальні для співробітників та від надання послуг на базі відпочинку у бухгалтерському обліку, однак не нараховував за такими операціями податкові зобов`язання з ПДВ і не складав податкових накладних. Відомості про отримані доходи наведені в додатку 10 до акта перевірки, який підписаний уповноваженою особою позивача без заперечень щодо відображених у ньому показників бухгалтерського обліку.
Щодо безоплатної передачі основних засобів відповідач зазначив, що така операція звільнялася від оподаткування відповідно до підпункту 197.1.16 пункту 197.1 статті 197 Податкового кодексу України. Водночас у зв`язку з тим, що при придбанні частини переданих активів позивач включив відповідні суми ПДВ до податкового кредиту, він був зобов`язаний нарахувати компенсуючі податкові зобов`язання відповідно до пункту 198.5 статті 198 цього Кодексу.
Стосовно посилань позивача на карантинний мораторій відповідач зазначив, що штрафні санкції за нереєстрацію податкових накладних за період із березня 2020 року по лютий 2022 року не застосовувалися. Натомість порушення, вчинені починаючи з червня 2022 року, не охоплюються безумовним звільненням від відповідальності, оскільки з 27.05.2022 набрав чинності Закон України від 12.05.2022 №2260-IX, яким відновлено відповідальність платників податків з урахуванням особливостей, визначених пунктом 69 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України.
При цьому позивач не надав доказів звернення до контролюючого органу із заявою та документами про неможливість своєчасного виконання податкових обов`язків у встановленому порядку.
Щодо строків давності відповідач зазначив, що до спірних правовідносин застосовуються спеціальні правила статті 102 Податкового кодексу України, а не положення Цивільного кодексу України про загальну позовну давність. Перебіг строків давності, установлених статтею 102 Податкового кодексу України, був зупинений з 18.03.2020 та відновлений з 01.08.2023, що було враховано контролюючим органом при визначенні податкових зобов`язань.
За твердженням відповідача, за період із січня по жовтень 2019 року грошові зобов`язання та штрафні санкції позивачу не визначалися, а найранішим звітним періодом, включеним до розрахунку спірного податкового зобов`язання, є листопад 2019 року, строк давності щодо якого станом на 29.04.2026 не сплив.
Щодо податкового повідомлення-рішення від 15.05.2026 №00220910706 відповідач зазначив, що його прийнято у зв`язку з невиконанням позивачем після отримання податкового повідомлення-рішення від 29.04.2026 №00191640706 обов`язку зареєструвати податкові накладні протягом строку, передбаченого пунктом 120-1.2 статті 120-1 Податкового кодексу України.
З огляду на викладене відповідач просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне. 
Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Податковим кодексом України (далі — ПК України).
Відповідно до підпункту 16.1.2 пункту 16.1 статті 16 ПК України платник податків зобов`язаний вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків та зборів.
Згідно з пунктом 36.1 статті 36 ПК України податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.
Пунктом 44.1 статті 44 ПК України встановлено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних із визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності та інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності на підставі даних, не підтверджених документами, визначеними абзацом першим цього пункту.
Щодо правомірності визначення податкових зобов`язань з ПДВ за операціями з надання послуг суд зазначає наступне.
Відповідно до підпункту «а» пункту 185.1 статті 185 ПК України об`єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі.
Згідно з підпунктом «б» пункту 185.1 статті 185 ПК України об`єктом оподаткування є операції платників податку з постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України відповідно до статті 186 цього Кодексу.
Підпунктом 14.1.185 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що постачання послуг — це будь-яка операція, що не є постачанням товарів, чи інша операція з передачі права на об`єкти права інтелектуальної власності та інші нематеріальні активи чи надання інших майнових прав стосовно таких об`єктів права інтелектуальної власності, а також надання послуг, що споживаються у процесі вчинення певної дії або провадження певної діяльності.
За приписами пункту 186.4 статті 186 ПК України місцем постачання послуг є місце реєстрації постачальника, крім операцій, зазначених у пунктах 186.2 і 186.3 цієї статті.
Пунктом 187.1 статті 187 ПК України передбачено, що датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів або послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: дата зарахування коштів від покупця або замовника на рахунок платника податку як оплата товарів чи послуг, що підлягають постачанню, або дата відвантаження товарів, а для послуг — дата оформлення документа, що засвідчує факт їх постачання.
Відповідно до пункту 188.1 статті 188 ПК України база оподаткування операцій з постачання товарів або послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів, за винятком прямо передбачених цим пунктом податків і зборів.
Як убачається з акта перевірки від 27.03.2026 №12989/20-40-07-06-05/08680841, додатка 10 до нього, регістрів бухгалтерського обліку та первинних документів, позивач у перевіреному періоді отримував кошти від діяльності їдальні для співробітників та від надання послуг на базі відпочинку.
У бухгалтерському обліку відповідні надходження відображалися позивачем за рахунком 719 «Інші доходи від операційної діяльності» проведеннями Дт 311 Кт 719 та Дт 719 Кт 791.
Відображення коштів за дебетом рахунку 311 «Поточні рахунки в національній валюті» та кредитом рахунку 719 підтверджує фактичне надходження грошових коштів у зв`язку з провадженням відповідної діяльності. При цьому місцем надання таких послуг була митна територія України.
Отже, отримання позивачем коштів від діяльності їдальні для співробітників та від надання послуг на базі відпочинку є операціями з постачання послуг, які відповідно до пункту 185.1 статті 185 ПК України є об`єктом оподаткування податком на додану вартість.
Разом із тим позивач не нараховував за вказаними операціями податкових зобов`язань з ПДВ, не відображав їх у податковій звітності та не складав податкових накладних.
Позивач не надав суду доказів, які б спростовували наведені в акті перевірки показники бухгалтерського обліку, не заперечив факту отримання відповідних коштів, не навів іншої економічної або правової природи таких надходжень та не надав власного розрахунку податкових зобов`язань.
Суд зауважує, що відображення отриманих коштів на рахунку 719 із назвою «Інші доходи від операційної діяльності» не змінює податкової природи господарських операцій, за результатами яких такі кошти були отримані. Для цілей оподаткування враховується фактичний зміст операції, а не виключно назва рахунку бухгалтерського обліку, на якому її відображено.
Матеріали справи свідчать, що визначена перевіркою загальна сума заниження ПДВ за операціями з надання послуг становила 390261,00 грн. 
Водночас при прийнятті податкового повідомлення-рішення від 29.04.2026 №00191590706 контролюючий орган з урахуванням строків, установлених статтею 102 ПК України, не визначав грошових зобов`язань за період із січня по жовтень 2019 року.
За результатами розгляду заперечень позивача висновки акта перевірки в частині заниження ПДВ за жовтень 2024 року на суму 34448,00 грн також були скасовані контролюючим органом. 
Отже, остаточна сума основного податкового зобов`язання визначена відповідачем з урахуванням як строків давності, так і додаткових документів, наданих платником податків.
Щодо нарахування компенсуючих податкових зобов`язань при безоплатній передачі основних засобів суд зазначає наступне.
Підпунктом 197.1.16 пункту 197.1 статті 197 ПК України передбачено звільнення від оподаткування операцій з безоплатної передачі в державну чи комунальну власність об`єктів усіх форм власності, які перебувають на балансі одного платника податку і передаються на баланс іншого платника податку, якщо такі операції здійснюються за рішенням Кабінету Міністрів України, центральних чи місцевих органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, прийнятим у межах їхніх повноважень.
Норми цього підпункту поширюються також на операції з безоплатної передачі об`єктів з балансу юридичної особи будь-якої форми власності на баланс іншої юридичної особи, яка перебуває в державній або комунальній власності, що проводяться за рішенням органу державної влади України або органу місцевого самоврядування, прийнятим у межах його повноважень.
Судом установлено, що на підставі наказів Міністерства юстиції України та відповідних актів приймання-передачі позивач безоплатно передав основні засоби на баланс іншого державного підприємства. Отже, сама операція з передачі майна підпадала під звільнення, передбачене підпунктом 197.1.16 пункту 197.1 статті 197 ПК України.
Водночас звільнення операції з передачі майна від оподаткування не усуває обов`язку платника податку здійснити коригування раніше сформованого податкового кредиту шляхом нарахування податкових зобов`язань у випадках, визначених пунктом 198.5 статті 198 ПК України.
Відповідно до підпункту «б» пункту 198.5 статті 198 ПК України платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної пунктом 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного періоду і зареєструвати в ЄРПН зведену податкову накладну за товарами, послугами та необоротними активами, придбаними або виготовленими з податком на додану вартість, якщо такі товари, послуги або необоротні активи призначаються для використання чи починають використовуватися в операціях, звільнених від оподаткування відповідно до статті 197 цього Кодексу.
За приписами пункту 189.1 статті 189 ПК України в разі здійснення операцій відповідно до пункту 198.5 статті 198 цього Кодексу база оподаткування за необоротними активами визначається виходячи з їх балансової (залишкової) вартості, що склалася станом на початок звітного періоду, протягом якого здійснюються такі операції.
Матеріалами перевірки, зокрема відомостями ЄРПН, податковими накладними постачальників, наказами Міністерства юстиції України, актами приймання-передачі та даними бухгалтерського обліку, підтверджено, що частину переданих основних засобів позивач придбав із ПДВ та включив відповідні суми до податкового кредиту.
Залишкова вартість таких основних засобів становила 103210,57 грн.
Відтак при їх використанні в операції, звільненій від оподаткування відповідно до підпункту 197.1.16 пункту 197.1 статті 197 ПК України, позивач був зобов`язаний нарахувати компенсуючі податкові зобов`язання за основною ставкою ПДВ.
Сума такого зобов`язання становить 20642,00 грн, що відповідає двадцяти відсоткам залишкової вартості переданих активів.
Доказів того, що при придбанні відповідних основних засобів ПДВ не включався до складу податкового кредиту, що визначена контролюючим органом залишкова вартість є неправильною або що передані активи не використовувалися у звільненій операції, позивач до суду не подав.
Отже, висновок контролюючого органу про заниження позивачем податкових зобов`язань за жовтень 2024 року на суму 20642,00 грн є обґрунтованим.
Щодо правомірності застосування штрафної санкції у складі податкового повідомлення-рішення від 29.04.2026 №00191590706 суд зазначає наступне.
Відповідно до пункту 109.1 статті 109 ПК України податковим правопорушенням є протиправне, винне у випадках, прямо передбачених цим Кодексом, діяння платника податку, вчинення якого призвело до невиконання або неналежного виконання вимог, установлених цим Кодексом та іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.
Діяння вважаються вчиненими умисно, якщо існують доведені контролюючим органом обставини, які свідчать, що платник податків удавано, цілеспрямовано створив умови, які не можуть мати іншої мети, крім невиконання або неналежного виконання вимог податкового законодавства.
Згідно з пунктом 112.2 статті 112 ПК України особа вважається винною у вчиненні правопорушення, якщо буде встановлено, що вона мала можливість для дотримання правил та норм, за порушення яких передбачена відповідальність, проте не вжила достатніх заходів щодо їх дотримання.
Вжиті платником податків заходи вважаються достатніми, якщо контролюючий орган не доведе, що, вчиняючи дії або допускаючи бездіяльність, за які передбачена відповідальність, платник податків діяв нерозумно, недобросовісно та без належної обачності.
Пунктом 123.2 статті 123 ПК України передбачено, що діяння, передбачені пунктом 123.1 цієї статті, вчинені умисно, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти відсотків від суми визначеного податкового зобов`язання.
У постанові від 08.12.2022 у справі №520/9294/21 Верховний Суд зазначив, що для встановлення вини контролюючий орган має довести не лише наявність відповідного ставлення платника до своїх протиправних дій або бездіяльності, але й те, що платник, вчиняючи дії або допускаючи бездіяльність, діяв нерозумно, недобросовісно та без належної обачності.
У цій справі встановлене порушення не мало характеру одиничної арифметичної або технічної помилки. Позивач протягом тривалого часу систематично отримував доходи від діяльності їдальні та бази відпочинку, відображав надходження коштів і відповідні доходи в бухгалтерському обліку, проте не відображав ці самі операції в податковій звітності з ПДВ та не складав податкових накладних.
Отже, позивач був обізнаний як про фактичне отримання коштів, так і про господарський характер відповідних операцій. Відомості, необхідні для правильного обчислення податкових зобов`язань, містилися у власних регістрах бухгалтерського обліку підприємства та були доступними його посадовим особам.
Крім того, на запит контролюючого органу щодо причин розбіжностей між даними бухгалтерського та податкового обліку належного документально підтвердженого пояснення, яке б спростовувало наявність податкового обов`язку, позивач не надав. Не наведено таких пояснень і під час судового розгляду.
Зазначені обставини в їх сукупності підтверджують, що позивач мав об`єктивну можливість правильно визначити та задекларувати податкові зобов`язання, однак упродовж значної кількості податкових періодів не вжив для цього достатніх заходів, діючи без належної обачності та недобросовісно.
Обставин, які відповідно до статті 112 ПК України звільняли б позивача від фінансової відповідальності, або обставин, що пом`якшували б таку відповідальність, матеріали справи не містять.
Таким чином, застосування відповідачем штрафу в розмірі 25 відсотків визначеного податкового зобов`язання, що становить 90006,00 грн, відповідає пункту 123.2 статті 123 ПК України.
Щодо доводів позивача про сплив строку давності суд зазначає наступне.
Пунктом 102.1 статті 102 ПК України передбачено, що контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків не пізніше закінчення 1095 дня, що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, а якщо декларація була подана пізніше — за днем її фактичного подання.
Отже, до спірних правовідносин підлягає застосуванню спеціальний строк давності, передбачений статтею 102 ПК України, а не загальна позовна давність, установлена Цивільним кодексом України.
При цьому строк, протягом якого контролюючий орган має право визначити податкове зобов`язання, обчислюється не від дати відповідної господарської операції, а від останнього дня граничного строку подання податкової декларації за відповідний податковий період.
Законами України, прийнятими у зв`язку із запровадженням карантину та воєнного стану, перебіг строків давності, визначених статтею 102 ПК України, був зупинений.
Зокрема, з 18.03.2020 перебіг строків давності було зупинено на період дії карантинного правового регулювання, а з урахуванням положень пункту 69 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України та змін, унесених Законом України від 30.06.2023 №3219-IX, перебіг відповідних строків відновлено з 01.08.2023.
Таким чином, період із 18.03.2020 по 31.07.2023 включно не враховується при обчисленні 1095-денного строку.
Із розрахунку, доданого до податкового повідомлення-рішення від 29.04.2026 №00191590706, убачається, що за період із січня по жовтень 2019 року податкові зобов`язання та штрафні санкції відповідачем не визначалися. Найранішим звітним періодом, включеним до оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, є листопад 2019 року.
Граничний строк подання декларації з ПДВ за листопад 2019 року припадав на 20.12.2019, у зв`язку з чим перебіг 1095-денного строку розпочався з наступного дня. До його зупинення 18.03.2020 минула лише частина передбаченого законом строку. Після відновлення перебігу строку з 01.08.2023 до дати прийняття податкового повідомлення-рішення 29.04.2026 залишок 1095-денного строку також не сплив.
Отже, податкове повідомлення-рішення від 29.04.2026 №00191590706 прийняте в межах строку, передбаченого статтею 102 ПК України. Подальші звітні періоди також перебували в межах зазначеного строку.
Та обставина, що документальною позаплановою перевіркою, проведеною у зв`язку з припиненням юридичної особи, було охоплено період діяльності з 01.01.2019, не надає підстав вважати, що грошові зобов`язання були визначені за весь перевірений період. 
Як підтверджується розрахуноком до ППР, відповідач розмежував період, який підлягав перевірці, та періоди, за які з урахуванням статті 102 ПК України могли бути визначені грошові зобов`язання.
Відтак доводи позивача про сплив строку давності є необґрунтованими.
Щодо податкового повідомлення-рішення від 29.04.2026 №00191640706 суд зазначає наступне.
Відповідно до пункту 201.1 статті 201 ПК України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом строк.
Згідно з пунктом 201.10 статті 201 ПК України при здійсненні операцій з постачання товарів або послуг платник податку — продавець зобов`язаний в установлені строки скласти податкову накладну та зареєструвати її в ЄРПН.
Пунктом 120-1.2 статті 120-1 ПК України передбачена відповідальність за відсутність реєстрації податкової накладної в ЄРПН протягом установленого строку, якщо такий факт виявлений контролюючим органом за результатами перевірки.
Відсутність реєстрації податкової накладної, крім прямо визначених цією нормою винятків, тягне накладення штрафу в розмірі 50 відсотків суми податкового зобов`язання з ПДВ, зазначеної в такій податковій накладній або нарахованої за операцією з постачання товарів чи послуг, якщо податкову накладну на таку операцію не складено.
Для податкових накладних, складених відповідно до пункту 198.5 статті 198 ПК України, пунктом 120-1.2 статті 120-1 цього Кодексу встановлено спеціальний штраф у розмірі 5 відсотків обсягу постачання без ПДВ, але не більше 3400 грн.
Контролюючим органом установлено відсутність складення та реєстрації податкових накладних за операціями з надання послуг на загальну суму ПДВ 216150,00 грн. Штраф у розмірі 50 відсотків цієї суми становить 108075,00 грн.
Щодо нескладеної зведеної податкової накладної за пунктом 198.5 статті 198 ПК України штраф розраховано виходячи з обсягу постачання 103210,57 грн. П`ять відсотків зазначеного обсягу становлять 5160,53 грн, однак з огляду на встановлене законом обмеження відповідач застосував штраф у сумі 3400,00 грн.
Таким чином, загальна сума штрафу за податковим повідомленням-рішенням від 29.04.2026 №00191640706 становить: 108075,00 грн + 3400,00 грн = 111475,00 грн.
Зазначений розрахунок відповідає пункту 120-1.2 статті 120-1 ПК України та підтверджений додатками до оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.
Щодо посилань позивача на карантинний мораторій суд зазначає наступне.
Пунктом 52-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України було передбачено незастосування штрафних санкцій за окремі порушення податкового законодавства, вчинені протягом періоду з 01.03.2020 по останній календарний день місяця, в якому завершується дія карантину, крім прямо передбачених цим пунктом випадків.
Водночас Законом України від 12.05.2022 №2260-IX, який набрав чинності 27.05.2022, підпункт 69.2 пункту 69 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України викладено таким чином, що в разі виявлення порушень законодавства за результатами проведення перевірок до платників податків застосовується відповідальність згідно із цим Кодексом з урахуванням обставин, передбачених підпунктом 112.8.9 пункту 112.8 статті 112 ПК України. При цьому вимоги законодавства щодо мораторію на застосування штрафних санкцій на період дії воєнного чи надзвичайного стану та/або на період дії карантину не застосовуються.
У постановах від 30.01.2024 у справі №280/4484/23, від 06.02.2024 у справі №160/10740/23, від 12.03.2024 у справі №160/13661/23 та від 13.03.2024 у справі №120/6331/23 Верховний Суд дійшов висновку, що з 27.05.2022 припинили застосовуватися положення щодо мораторію на застосування штрафних санкцій, які поширювалися на правовідносини, врегульовані пунктом 52-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України.
У постанові судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 26.02.2025 у справі №200/4768/23 підтверджено відсутність підстав для відступу від зазначених висновків.
Верховний Суд указав, що з 27.05.2022 положення пункту 52-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України не забезпечують безумовного звільнення від відповідальності за порушення строків реєстрації податкових накладних. Після цієї дати питання звільнення від відповідальності вирішується відповідно до спеціального регулювання пункту 69 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України.
Як убачається з розрахунку до податкового повідомлення-рішення №00191640706, відповідач не застосовував штрафних санкцій за відсутність реєстрації звичайних податкових накладних за період із березня 2020 року по лютий 2022 року, тобто за періоди, щодо яких застосовано карантинний мораторій.
Натомість штрафні санкції визначені, зокрема, за порушення, допущені починаючи з червня 2022 року, тобто після 27.05.2022, коли приписи пункту 52-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України вже не підлягали застосуванню у спірних правовідносинах.
Позивач не надав доказів звернення до контролюючого органу із заявою та підтвердними документами про неможливість своєчасного виконання податкових обов`язків у порядку, визначеному наказом Міністерства фінансів України від 29.07.2022 №225, а також не надав рішення контролюючого органу про підтвердження такої неможливості.
Суд зауважує, що факт запровадження воєнного стану, без установлення причинного зв`язку між відповідними обставинами та неможливістю виконання конкретного податкового обов`язку, не є достатньою підставою для звільнення платника від відповідальності.
Доводи позивача про необхідність застосування принципу презумпції правомірності рішень платника податків також не приймаються судом.
Підпунктом 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 та пунктом 56.21 статті 56 ПК України дійсно передбачено вирішення спору на користь платника податків у разі, коли норми цього Кодексу або різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів.
Однак застосування цього принципу можливе за наявності дійсної, непереборної колізії нормативного регулювання, яка допускає декілька однаково обґрунтованих варіантів поведінки.
У спірних правовідносинах підпункт 69.2 пункту 69 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України прямо передбачав незастосування мораторію після 27.05.2022. 
Темпоральні межі застосування цієї норми визначені Верховним Судом у наведених вище постановах. Тому правова невизначеність, на яку посилається позивач, відсутня.
Щодо податкового повідомлення-рішення від 15.05.2026 №00220910706 суд зазначає наступне.
Пунктом 120-1.2 статті 120-1 ПК України передбачено, що відсутність реєстрації податкової накладної після спливу десяти календарних днів, наступних за днем отримання платником податку податкового повідомлення-рішення, яким установлено факт відсутності її реєстрації, тягне застосування додаткового штрафу в розмірі 50 відсотків суми податкового зобов`язання з ПДВ.
Матеріалами справи підтверджено, що податкове повідомлення-рішення від 29.04.2026 №00191640706 отримано позивачем 29.04.2026.
Отже, встановлений пунктом 120-1.2 статті 120-1 ПК України десятиденний строк обчислювався починаючи з 30.04.2026. Після закінчення цього строку податкові накладні, зазначені у податковому повідомленні-рішенні, позивачем не були складені та зареєстровані.
При визначенні додаткового штрафу контролюючий орган не включив до його бази податкові зобов`язання за листопад і грудень 2019 року, щодо яких станом на дату прийняття повторного ППР сплив відповідний строк, а також не включив компенсуючу податкову накладну, складення якої передбачене пунктом 198.5 статті 198 ПК України.
Базою для нарахування додаткового штрафу визначено суму ПДВ 210325,14 грн. П`ятдесят відсотків цієї суми становлять 105162,57 грн, що відповідає сумі штрафу, визначеній податковим повідомленням-рішенням від 15.05.2026 №00220910706.
Доказів реєстрації відповідних податкових накладних у встановлений строк або існування обставин, які об`єктивно унеможливлювали таку реєстрацію та були підтверджені в передбаченому законодавством порядку, позивач суду не надав.
Отже, податкове повідомлення-рішення від 15.05.2026 №00220910706 також прийняте відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені ПК України.
Згідно з частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
За приписами частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень суб`єкта владних повноважень обов`язок доказування правомірності свого рішення покладається на відповідача.
Суд ураховує, що покладений на суб`єкта владних повноважень обов`язок доказування правомірності свого рішення не звільняє позивача від обов`язку довести обставини, на яких ґрунтуються його вимоги, та спростувати документально підтверджені факти, покладені контролюючим органом в основу оскаржуваних рішень.
Відповідач надав акт перевірки, розрахунки до податкових повідомлень-рішень, дані бухгалтерського обліку, відомості ЄРПН, документи щодо безоплатної передачі основних засобів, відповідь на заперечення позивача та докази вручення податкових повідомлень-рішень.
Натомість позивач не надав первинних документів або альтернативних розрахунків, які спростовували б установлені контролюючим органом обсяги операцій, суми отриманих доходів, залишкову вартість переданих основних засобів, факт включення ПДВ до податкового кредиту, відсутність реєстрації податкових накладних чи арифметичну правильність застосованих штрафів.
Посилання позивача на постанову Верховного Суду від 10.12.2021 у справі №420/10367/20 не змінює висновків суду, оскільки вказана постанова стосувалася правовідносин, що виникли до набрання чинності Законом України №2260-IX та запровадження спеціального регулювання, чинного з 27.05.2022. Висновки цієї постанови не можуть бути поширені на порушення, вчинені після зазначеної дати, усупереч пізнішій практиці Верховного Суду, зокрема постанові судової палати від 26.02.2025 у справі №200/4768/23.
Посилання позивача на постанову Верховного Суду від 14.03.2019 у справі №822/553/17 є нерелевантним, оскільки у зазначеній справі вирішувалося питання стягнення пені на суму бюджетної заборгованості з відшкодування ПДВ, тоді як у справі, що розглядається, спір стосується правомірності самостійного визначення контролюючим органом податкових зобов`язань та застосування штрафів за відсутність реєстрації податкових накладних.
Інші наведені позивачем загальні посилання на норми цивільного законодавства щодо позовної давності не регулюють спірні податкові правовідносини, оскільки строки, в межах яких контролюючий орган має право визначити грошове зобов`язання, спеціально врегульовані статтею 102 ПК України.
Ураховуючи встановлені обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку, що відповідач довів належними та допустимими доказами правомірність податкових повідомлень-рішень від 29.04.2026 №00191590706, від 29.04.2026 №00191640706 та від 15.05.2026 №00220910706.
Оскаржувані рішення прийняті на підставі встановлених перевіркою обставин, у межах повноважень контролюючого органу, з урахуванням поданих позивачем заперечень і додаткових документів, у межах строку давності та з правильним застосуванням установлених ПК України розмірів штрафних санкцій.
Натомість доводи позивача не спростовують установлених контролюючим органом порушень і ґрунтуються переважно на неправильному застосуванні карантинного мораторію та правил обчислення строку давності.
Відповідно до частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно зі статтею 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
За таких обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
При розв`язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999 у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007 у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011 у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010 у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003 у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008 у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") і тому надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.
Керуючись ст. 14, 22, 194, 243, 246, 249, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
У задоволенні адміністративного позову Державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№12)» (61030, місто Харків, вул. Лелюківська, будинок 1, код ЄДРПОУ 08680841) до Головного управління ДПС у Харківській області (61057, м. Харків, вул. Г.Сковороди,46, код ЄДРПОУ 43983495) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень – відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складено 26 серпня 2026 року.

Суддя Н.А. Полях