П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 600/5672/25-а 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Григораш Віталій Олександрович 
Суддя-доповідач - Граб Л.С. 

16 вересня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Граб Л.С. 
суддів: Матохнюка Д.Б.  Сторчака В. Ю. , 
за участю: секретаря судового засідання: Коломієць К.В., 
представника позивача: Талько А.М.
третьої особи: Пилип`як М.О. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 12 червня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Ради суддів України, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: керівника апарату Господарського суду Чернівецької області Пилип`як Марії Олегівни, голови Господарського суду Чернівецької області Проскурняка Олега Георгійовича про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Ради суддів України, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: керівника апарату Господарського суду Чернівецької області Пилип`як Марії Олегівни, голови Господарського суду Чернівецької області Проскурняка Олега Георгійовича, в якому просив:
-визнати протиправним та скасувати рішення Ради суддів України від 13 листопада 2025 року № 51;
-зобов`язати Раду суддів України повторно розглянути повідомлення ОСОБА_1 про конфлікт інтересів від 20 жовтня 2025 року з дотриманням процедури, визначеної Законом України "Про судоустрій і статус суддів" та Порядком здійснення контролю за дотриманням законодавства щодо конфлікту інтересів в діяльності суддів та інших представників судової системи та його врегулювання, затвердженим рішенням Ради суддів України від 04 лютого 2016 року № 2.
Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 12.06.2026 в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до невірного вирішення справи, подав апеляційну скаргу.
В обгрунтуванні апеляційної скарги зокрема зазначено, що висновок суду про відсутність порушення принципу правової визначеності ґрунтується на взаємовиключних фактичних даних, є внутрішньо суперечливим та не відповідає встановленим у справі обставинам, що свідчить про необґрунтованість оскаржуваного рішення. 
Апелянт вказує, що суд першої інстанції самостійно віднайшов між рішеннями Ради суддів України логічний зв`язок, якого не містять ні ці рішення, ні матеріали справи, ні відзив на позовну заяву та визнав установленими обставини, що рішення Ради суддів України від 30.01.2025 № 5 мало виключно процедурний характер; що після визнання рішення Ради суддів України від 09.12.2024 № 46 нечинним продовжувалася та сама процедура розгляду тих самих звернень; що рішення Ради суддів України від 18.03.2025 № 14 було закономірною стадією цієї процедури; що рішення Ради суддів України від 13.11.2025 № 51 прийнято за результатами послідовного додаткового опрацювання тих самих фактичних обставин. Вказані обставини, на думку позивача, спростовуються матеріалами справи. 
На думку позивача, судом першої інстанції проігноровано ту обставину, що Рада суддів України, стверджуючи під час розгляду справи № 600/205/25 про усунення порушення прав позивача внаслідок прийняття рішення від 30.01.2025 № 5, фактично сформувала у нього обґрунтоване очікування щодо припинення негативних правових наслідків рішення від 09.12.2024 № 46. Використання рішення від 30.01.2025 № 5 як підстави для продовження або відновлення тієї самої процедури суперечить попередній поведінці відповідача та створює ситуацію правової непередбачуваності, позаяк суб`єкт владних повноважень не може залежно від процесуальної доцільності надавати одному й тому самому рішенню взаємовиключний зміст: у межах однієї судової справи посилатися на нього як на акт, що усунув порушення прав особи, а в інших правовідносинах-трактувати його як проміжне рішення, що нібито передбачає продовження чи поновлення процедури розгляду того самого питання. Суперечлива поведінка Ради суддів України не відповідає вимогам послідовності, передбачуваності та належного урядування, які є складовими принципу верховенства права, позаяк повторний розгляд питання щодо наявності конфлікту інтересів у діяльності ОСОБА_1 за відсутності прямо визначених законом підстав і процедури для поновлення такого розгляду свідчить про вихід Ради суддів України за межі передбачуваного способу реалізації її повноважень.
Крім того, скаржник просив звернути увагу, що чинним законодавством передбачена чітка послідовність юридично значущих дій: встановлення наявності або відсутності конфлікту інтересів; у разі встановлення його наявності-визначення можливості врегулювання конфлікту в процесуальний спосіб або, якщо такий спосіб не застосовується, визначення відповідних заходів його врегулювання чи запобігання. Однак, така процедура не була дотримана відповідачем, а суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про самостійність та незалежність процедури врегулювання конфлікту інтересів від процедури встановлення самого факту його наявності, кожна з яких оформлюється окремим рішенням.
Від відповідача, через канцелярію суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вказав на безпідставність доводів апеляційної скарги, у зв`язку із чим просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги. 
В судовому засіданні представник позивача підтримала апеляційну скаргу та просить її задовольнити.
Третя особа ОСОБА_2 заперечила стосовно задоволення апеляційної скарги і просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Решта учасників справи в судове засідання не з`явилися та уповноважених представників для участі у розгляді справи не направили.
Від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи без його участі.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 . Указом Президента України від 19.11.2010 № 1046/2010 призначений на посаду судді Господарського суду Чернівецької області строком на п`ять років. Указом Президента України від 2 листопада 2017 року № 349/2017 призначений на посаду судді Господарського суду Чернівецької області.
10.03.2023 відбулися збори суддів Господарського суду Чернівецької області, на порядок денний яких винесено, в тому числі, питання про звіт керівника апарату суду ОСОБА_2 щодо організаційного забезпечення роботи суду за 2022 рік.
За змістом протоколу № 1 зборів суддів від 10.03.2023 під час обговорення зазначеного питання суддя Байталюк В.Д. висловлював зауваження щодо роботи керівника апарату суду ОСОБА_2 , зокрема щодо організації ведення діловодства, оформлення особових справ суддів, надання та скасування доступів до автоматизованої системи документообігу суду, затвердження внутрішніх документів суду, посадових інструкцій та інших питань організаційного забезпечення діяльності суду. За результатами обговорення суддя ОСОБА_1 зазначив, що відповіді керівника апарату суду свідчать про невиконання нею у 2022 році окремих прямих обов`язків, відсутність належного контролю за оформленням особових справ суддів, веденням діловодства, наданням і скасуванням доступу до відповідної комп`ютерної програми, своєчасним затвердженням внутрішніх документів суду, положень та посадових інструкцій.
У цьому ж протоколі зафіксовано, що суддя ОСОБА_1 , з огляду на наведені ним недоліки в роботі керівника апарату суду, вніс пропозицію відхилити її звіт та за результатами розгляду звіту висловити недовіру останній. За результатами розгляду цього питання збори суддів вирішили відхилити звіт керівника апарату Господарського суду Чернівецької області ОСОБА_2 щодо організаційного забезпечення роботи суду за 2022 рік та призначити на 17.03.2023 збори суддів для розгляду питання щодо висловлення недовіри керівнику апарату.
13.03.2023 керівник апарату суду ОСОБА_2 подала до зборів суддів заяву про наявність, на її думку, реального конфлікту інтересів між нею та суддею ОСОБА_1 , у якій зазначила про особистий характер такого конфлікту, пов`язаний з її вагітністю, та вказала, що батьком майбутньої дитини є суддя ОСОБА_1 .
15.03.2023 ОСОБА_2 звернулася до зборів суддів із пропозицією відкласти розгляд питання про висловлення їй недовіри на невизначений термін у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. Того ж дня за підписом голови Господарського суду Чернівецької області надіслано до Національного агентства з питань запобігання корупції звернення щодо надання рекомендацій з питання наявності реального конфлікту інтересів між керівником апарату суду ОСОБА_2 та суддею ОСОБА_1 , копію якого також додатково направлено до Ради суддів України та територіального управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області.
16.03.2023 суддя ОСОБА_1 звернувся до Ради суддів України за роз`ясненнями щодо наявності або відсутності конфлікту інтересів та шляхів його врегулювання, додавши до звернення заяву ОСОБА_2 від 13.03.2023.
17.03.2023 відбулися збори суддів, на яких розглядалося питання щодо висловлення недовіри керівнику апарату суду ОСОБА_2 . 
Згідно матеріалів зборів суддів, суддя Байталюк В.Д. брав участь в обговоренні цього питання, проте перед початком голосування залишив збори суддів та участі у голосуванні щодо висловлення недовіри ОСОБА_2 не брав. 
За результатами зборів суддів від 17.03.2023 керівнику апарату Господарського суду Чернівецької області ОСОБА_2 висловлено недовіру.
В подальшому, на підставі вказаного рішення зборів суддів, наказом територіального управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області ОСОБА_2 звільнено з посади керівника апарату Господарського суду Чернівецької області.
21.11.2023 рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду у справі №600/6374/23-а, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 05 березня 2024 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 щодо оскарження звільнення відмовлено. 
Постановою Верховного Суду від 16 жовтня 2025 року у справі № 600/6374/23-а судові рішення попередніх інстанцій частково скасовано та прийнято в цій частині нову постанову, якою визнано протиправним та скасовано наказ про звільнення ОСОБА_2 , поновлено її на посаді керівника апарату Господарського суду Чернівецької області та вирішено питання щодо надання соціальної відпустки.
05.09.2024 ОСОБА_2 звернулася до Ради суддів України зі скаргою, в якій зазначила про порушення своїх трудових прав, обставини висловлення їй недовіри зборами суддів, а також про наявність конфлікту інтересів у діях судді ОСОБА_1 . У зв`язку з надходженням цієї скарги Рада суддів України витребувала та отримала від Господарського суду Чернівецької області матеріали щодо обставин, викладених у скарзі, в тому числі протоколи зборів суддів від 10 та 17 березня 2023 року з доданими до них документами.
04.10.2024 ОСОБА_1 надав Раді суддів України письмові пояснення щодо скарги ОСОБА_2 , в яких заперечив наведені нею обставини щодо особистих стосунків та інших тверджень, а також зазначив, що питання відхилення звіту керівника апарату суду та розгляду питання про недовіру було пов`язане з недоліками в організаційному забезпеченні роботи суду.
18.10.2024 Рада суддів України надала ОСОБА_1 відповідь на його повідомлення про конфлікт інтересів від 08.07.2024, в якій виклала позицію щодо критеріїв реального та потенційного конфлікту інтересів у діяльності судді, а також зазначила про необхідність оцінки приватного інтересу, службових чи представницьких повноважень судді та суперечності між ними.
09.12.2024 Радою суддів України прийнято рішення № 46, яким вирішено вважати, що суддя ОСОБА_1 , виступаючи 10.03.2023 на зборах суддів щодо недоліків звіту керівника апарату суду ОСОБА_2 , вносячи пропозицію відхилити її звіт та висловити їй недовіру, голосуючи 10.03.2023 за відхилення звіту, а 17.03.2023-за висловлення недовіри керівнику апарату суду, діяв в умовах реального конфлікту інтересів.
20.12.2024 ОСОБА_1 звернувся до Ради суддів України з проханням переглянути та скасувати рішення від 09.12.2024 № 46, посилаючись на те, що на зборах суддів 10.03.2023 останній висловлював власну думку щодо недоліків у роботі керівника апарату суду, що рішення про відхилення звіту було прийнято суддями колегіально, а не ним одноособово, а також на те, що ним неодноразово направлялися до Ради суддів України звернення щодо надання роз`яснень з питання наявності конфлікту інтересів.
30.01.2025 Радою суддів України прийнято рішення № 5, яким рішення від 09 грудня 2024 року № 46 визнано нечинним, а Комітету з питань дотримання етичних норм, запобігання корупції і врегулювання конфлікту інтересів доручено підготувати проект рішення за результатами розгляду звернень судді ОСОБА_1 , керівника апарату суду ОСОБА_2 та голови Господарського суду Чернівецької області Проскурняка О.Г. щодо наявності конфлікту інтересів між суддею ОСОБА_1 та керівником апарату Пилип`як М.О.
18.03.2025 Радою суддів України прийнято рішення № 14, яким Комітету доручено доопрацювати проект рішення Ради суддів України з питання щодо звернень судді Господарського суду Чернiвецької області ОСОБА_1 , керівника апарату цього суду ОСОБА_2 та голови суду ОСОБА_3 щодо наявності конфлікту інтересів.
20.10.2025 ОСОБА_1 подав до Ради суддів України повідомлення про конфлікт інтересів, у якому просив розглянути питання щодо наявності чи відсутності конфлікту інтересів та можливості його врегулювання. Вказане повідомлення надіслано до Ради суддів України у зв`язку з тим, що на виконання постанови Верховного Суду від 16 жовтня 2025 року у справі № 600/6374/23-а ОСОБА_2 поновлено на посаді керівника апарату Господарського суду Чернівецької області.
13.11.2025 Радою суддів України прийнято оскаржуване рішення № 51, яким вирішено вважати, що суддя ОСОБА_1 , виступаючи одноособово 10.03.2023 на зборах суддів щодо недоліків звіту керівниці апарату суду ОСОБА_2 , вносячи на цих зборах пропозицію відхилити її звіт та за результатами його розгляду висловити їй недовіру, голосуючи 10.03.2023 за відхилення звіту керівника апарату, а 17.03.2023 беручи участь в обговоренні питання щодо висловлення їй недовіри, діяв в умовах реального конфлікту інтересів. При прийнятті вказаного рішення також враховано повідомлення позивача від 20.10.2025 про конфлікт інтересів.
24.11.2025 представником ОСОБА_1 направлено до Ради суддів України вимогу про перегляд оскаржуваного рішення; 18 березня 2026 року представником позивача повторно направлено аналогічну вимогу.
06.04.2026 Рада суддів України листом надала відповідь на зазначені вимоги, зазначивши, що рішення від 13.11.2025 № 51 прийнято в межах повноважень, суддя Байталюк В.Д. діяв в умовах реального конфлікту інтересів, а тому підстави для перегляду рішення відсутні.
Не погоджуючись з рішенням Ради суддів України від 13.11.2025 № 51, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Приймаючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про необгрунтованість позовних вимог та відсутність правових підстав для їх задоволення.
Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів виходить із наступного.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
За змістом статті 35-1 Закону України "Про запобігання корупції" правила врегулювання конфлікту інтересів в діяльності Президента України, народних депутатів України, членів Кабінету Міністрів України, керівників центральних органів виконавчої влади, які не входять до складу Кабінету Міністрів України, суддів Конституційного Суду України та суддів судів загальної юрисдикції, голів, заступників голів обласних та районних рад, міських, сільських, селищних голів, секретарів міських, сільських, селищних рад, депутатів місцевих рад визначаються законами, які регулюють статус відповідних осіб та засади організації відповідних органів. 
П. 6 ч. 8 ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що Рада суддів України здійснює контроль за додержанням вимог законодавства щодо врегулювання конфлікту інтересів у діяльності суддів, Голови чи членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Голови Державної судової адміністрації України чи його заступників; приймає рішення про врегулювання реального чи потенційного конфлікту інтересів у діяльності зазначених осіб (у разі якщо такий конфлікт не може бути врегульований у порядку, визначеному процесуальним законом).
За визначеннями, наведеними в Порядку здійснення контролю за дотриманням законодавства щодо конфлікту інтересів в діяльності суддів та інших представників судової системи та його врегулювання, затвердженого рішенням Ради суддів України 04.02.2016 № 2 (далі Порядок №2)
-потенційний конфлікт інтересів - наявність у особи приватного інтересу у сфері, в якій вона виконує свої службові чи представницькі повноваження, що може вплинути на об`єктивність чи неупередженість прийняття нею рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень; 
-реальний конфлікт інтересів - суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень.
Отже, як вірно зазначено судом першої інстанції, для цілей розгляду Радою суддів України питання щодо наявності реального конфлікту інтересів визначальним є встановлення сукупності таких юридично значущих обставин: 1) наявності приватного інтересу особи; 2) наявності у відповідної особи службових чи представницьких повноважень; 3) суперечності між таким приватним інтересом і повноваженнями, яка впливає або може впливати на об`єктивність чи неупередженість особи.
З матеріалів справи встановлено, що 10.03.2023 відбулися збори суддів Господарського суду Чернівецької області, на яких одним з питань порядку денного був звіт керівника апарату суду ОСОБА_2 щодо організаційного забезпечення роботи суду за 2022 рік.
Згідно з протоколом №1 зборів суддів Господарського суду Чернівецької області від 10.03.2023 на порядок денний було винесено питання звіту керівника апарату щодо організаційного забезпечення роботи суду за 2022 рік.
В обговоренні цього питання виступав суддя ОСОБА_1 і згідно з протоколом, зокрема:
сказав, що на його думку, звіт керівниці апарату суду в частині дублює звіт голови суду, в частині містить інформацію про роботу структурних підрозділів суду, але не відображає роботу власне самої ОСОБА_2 щодо організаційного забезпечення діяльності суду протягом звітного періоду";
При цьому, ОСОБА_1 задавав низку питань щодо ведення реєстрів судових справ, переданих на розгляд суддям; невиконання його прохання щодо обліку протокольних ухвал і відображення їх в суддівському досьє та надання незаконних розпоряджень секретарю судового засідання щодо підрахунку таких ухвал; чому при надісланні за межі суду не було перевірено його справу на предмет належного оформлення, зокрема, був відсутній підпис судді на ухвалі; наявності складених керівниками підрозділів суду довідок перевірки стану діловодства та подання їх на розгляд керівниці апарату суду для прийняття відповідного рішення щодо вдосконалення роботи з документами; наявності в суді технічного адміністратора і належного оформлення надання/скасування прав користувача автоматизованої системи документообігу суду низці працівників суду, які були прийняті або звільнені з роботи; наявності актуальних положень про апарат, відділи і сектора Господарського суду Чернівецької області, посадових інструкцій керівника заступника керівника апарату Господарського суду Чернівецької області встановлення надбавок за інтенсивність праці державним службовцям, щодо керівників і заступників керівників структурних підрозділів суду, здійсненням контролю за оформленням його особової справи.
В абзацах сьомому і восьмому на сторінці 3 протоколу зборів суддів Господарського суду Чернівецької області наведено:
"За результатами заслуховування відповідей ОСОБА_2 суддя ОСОБА_1 сказав, що ці відповіді свідчать про невиконання у 2022 poці керівницею суду окремих й прямих обов`язків, відсутність з її боку належного контролю за оформленням особових справ суддів, ведення діловодства внутрішніх документів суду, як от положень, посадових інструкцій тощо, надання/скасування доступу до КП "ДСС", своєчасного затвердження внутрішніх документів суду, як от положень, посадових інструкцій тощо, і внесення в них відповідних змін, невжиття заходів щодо усунення зазначених недоліків. Суддя Байталюк В.Д. сказав, що враховуючи такі недоліки в роботі керівниці апарату суду у звітному періоді, він вносить пропозицію відхилити звіт та за результатами розгляду звіту висловити недовіру керівниці апарату суду ОСОБА_2 "
Вказане свідчить, що саме суддя ОСОБА_1 вніс пропозицію відхилити звіт керівника апарату суду та за результатами розгляду звіту висловити їй недовіру.
Слід зазначити, що 13.03.2023 керівниця апарату суду Господарського суду Чернівецьки області ОСОБА_2 подала заяву до зборів суддів господарського суд Чернівецької області про наявність реального конфлікту інтересів між суддею Господарського суду Чернівецької області ОСОБА_1 та нею, в якій зазначила, що такий конфлікт особистого характеру виник через її вагітність від ОСОБА_1 . За твердженнями ОСОБА_2 , викладеними у скарзі до РСУ від 05.09.2024 до моменту проведення зборів суддів від 10.03.2023, стосунки між нею і ОСОБА_1 тривали понад 11 років.
В свою чергу, суддя ОСОБА_1 повідомляв, що жодних відносин особистого, майнового чи немайнового характеру з ОСОБА_2 не було та батьком майбутньої дитини себе не визнавав, а про вагітність ОСОБА_2 дізнався від голови суду.
16.03.2023 суддя ОСОБА_1 надіслав до РСУ звернення щодо наявності чи відсутності конфлікту інтересів та шляхів його врегулювання №02.02-13-203/23, яке було зареєстроване в РСУ 16.03.2023 та надіслано на розгляд Комітету РСУ з питань дотримання етичних норм, запобігання корупції і врегулювання конфлікту інтересів 17.03.2023. 
Проте, як свідчить протокол №2 зборів суддів Господарського суду Чернівецької області від 17.03.2023 ОСОБА_1 взяв участь у зборах суддів, на яких вказав, що не має ніяких відносин з ОСОБА_2 , не є батьком її майбутньої дитини, не збирав та не має компромату на суддів, спробу тиску на збори суддів та особисто на нього з метою унеможливити розгляд питання про висловлення недовіри у зв`язку з виявленими недоліками в роботі ОСОБА_2 
ОСОБА_1 також сказав, що для того, аби не надавати підстав для звинувачення його в упередженості та прийнятті рішення в умовах можливо конфлікту інтересів, він не голосуватиме на зборах суддів під час вирішення питання про висловлення недовіри ОСОБА_2 . Зауважив, що ОСОБА_2 на збори суддів 17.03.2023 не запрошували, вона була позбавлена взяти участь у зборах в режимі відеоконференції, її неявка не перешкоджає зборам суддів розглянути питання про висловлення недовіри. 
У зборах суддів 17.03.2023 оголошувалася перерва до 15:00 год. Після перерви голова суду ОСОБА_3 та суддя ОСОБА_4 довели до відома суддів Марущака І.В. та ОСОБА_5 зміст заяв керівника апарату суду ОСОБА_6 від 13 та 15 березня 2023 року та їх виступів повідомлень, висловлених на зборах до перерви. 
Отже, як вірно звернуто увагу відповідачем, і 17.03.2023 суддя ОСОБА_1 обговорював питання щодо необхідності висловлення недовіри керівниці апарату Господарського суду Чернівецької області ОСОБА_2 , діявши в умовах реального конфлікту інтересів. 
Згідно з протоколом йшов процес обміну думками суддів стосовно ОСОБА_2 , коли вони дійшли висновку, що "недобросовісне виконання нею функціональних обов`язків, створення напружених ситуацій, відсутність професійної етики і особистої скромності створюють ризики перебування ОСОБА_2 на посаді керівниці апарату суду". Перед голосуванням дійсно суддя ОСОБА_1 збори суддів залишив і в голосуванні участі не брав.
Слід зазначити, що рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 07.03.2025 у справі № 727/12208/23, зміненим в мотивувальній частині постановою Чернівецького апеляційного суду від 25.09.2025, ОСОБА_1 визнано батьком дитини ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 , матір`ю якої є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
З огляду на зазначене, реалізуючи свої повноваження, визначені п. 6 ч. 8 ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", Рада суддів України дійшла орбгрунтованого висновку, що суддя Господарського суду Чернівецької області ОСОБА_1 не мав права ініціювати проведення зборів суддів названого суду 17.03.2023 з питання висловлення недовіри керівнику апарату суду, оскільки перебував в реальному конфлікті інтересів з керівницею апарату суду ОСОБА_2 з огляду на упереджене ставлення до неї та наявність особистих неприязних стосунків. 
Приватний немайновий інтерес судді ОСОБА_1 у цій ситуації полягав у захисті своїх особистих і репутаційних інтересів, а також у вирішенні неприязних стосунків із керівницею апарату суду способом звільнення її з посади. 
При цьому, Радою суддів України не надавалося жодної оцінки приватному життю судді ОСОБА_1 чи керівниці апарату суду ОСОБА_2 , оскільки такі аспекти не належать до предмета її компетенції. Оцінці підлягали виключно дії судді у службовій сфері та вплив приватних обставин на виконання ним службових повноважень у контексті вимог законодавства про запобігання та врегулювання конфлікту інтересів. 
Поряд з цим, посилання позивача на те, що рішення зборів приймаються більшістю голосів суддів, присутніх на зборах, а висловлення недовіри не належить до компетенції окремого судді, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки саме позивач у даній справі був ініціатором питання щодо висловлення недовіри ОСОБА_8 . 
Щодо тверджень позивача про порушення відповідачем процедури прийняття рішення, колегія суддів вказує на таке.
Відповідно до частин другої та третьої статті 3 Порядку №2 Рада здійснює контроль за дотриманням законодавства про конфлікт інтересів у діяльності суб`єктів конфлікту інтересів та приймає рішення про врегулювання конфлікту інтересів у їх діяльності, якщо конфлікт не було врегульовано самостійно або в порядку, передбаченому процесуальним законодавством. Комітет етики, врегулювання конфлікту інтересів та професійного розвитку суддів Ради суддів України (далі - Комітет), члени Ради, збори суддів відповідного суду, утворені за рішенням Ради робочі групи та інші суб`єкти можуть за дорученням Ради здійснювати необхідні підготовчі дії для забезпечення такого контролю та прийняття рішень про врегулювання конфлікту інтересів.
Статтею 4, вказаного Порядку визначено обов`язок суб`єкта конфлікту інтересів вживати заходів щодо недопущення виникнення конфлікту інтересів, не вчиняти дій та не приймати рішень по суті в межах виконання службових повноважень в умовах реального конфлікту інтересів, а у разі виникнення реального чи потенційного конфлікту інтересів - письмово повідомляти про це Раду не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли особа дізналася чи повинна була дізнатися про його виникнення, а також вживати заходів щодо самостійного врегулювання або звертатися до Ради за відповідним рішенням.
Статтею 5 Порядку №2 передбачено способи здійснення контролю за дотриманням законодавства про конфлікт інтересів, зокрема шляхом реєстрації, обліку, розгляду та прийняття рішень за обов`язковими повідомленнями про реальний або потенційний конфлікт інтересів, а також за зверненнями інших осіб з повідомленням про конфлікт інтересів у діяльності суб`єктів конфлікту інтересів. Частиною третьою цієї статті передбачено, що Рада також може в межах своїх повноважень використовувати інші способи контролю за дотриманням законодавства про конфлікт інтересів.
Отжде, Рада суддів України та відповідний Комітет можуть розглядати не лише повідомлення самого судді про конфлікт інтересів, а й інші звернення, заяви, повідомлення та інформацію, що стосуються можливого конфлікту інтересів у його діяльності. Порядок не містить заборони враховувати під час розгляду питання обставини, які передували поданню відповідного повідомлення, якщо саме такі обставини мають значення для встановлення наявності чи відсутності приватного інтересу, службових чи представницьких повноважень та можливої суперечності між ними.
Статтею 20 Порядку №2 закріплено, що за результатами розгляду звернень, повідомлень, заяв та іншої інформації щодо конфлікту інтересів Рада приймає рішення: про затвердження висновку щодо наявності або відсутності конфлікту інтересів у діяльності суб`єкта конфлікту інтересів; про погодження роз`яснення про можливість урегулювання конфлікту інтересів у процесуальний спосіб; за наявності конфлікту інтересів (крім випадків, коли він урегульовується в порядку, визначеному процесуальним законом) - про врегулювання або запобігання конфлікту інтересів.
Статтею 21 Порядку №2 встановлено перелік рішень, які може прийняти Рада суддів України щодо рекомендацій для врегулювання конфлікту інтересів.
Таким чином, Порядок розмежовує рішення про затвердження висновку щодо наявності або відсутності конфлікту інтересів та рішення про його врегулювання як самостійні види рішень. 
Оскаржуване рішення Ради суддів України від 13.11.2025 № 51 за своїм змістом є рішенням про затвердження висновку щодо наявності реального конфлікту інтересів у діяльності судді, а не актом, який безпосередньо визначає конкретний спосіб його врегулювання на майбутнє. 
За таких обставин відсутність у рішенні окремої рекомендації, передбаченої ст. 21 Порядку, сама по собі не свідчить про його протиправність.
Стаття 21 Порядку №2 регулює зміст рішення Ради саме щодо врегулювання конфлікту інтересів і передбачає можливі рекомендації щодо усунення особи від виконання завдання, усунення приватного інтересу, перегляду обсягу службових повноважень, переведення особи на іншу посаду, звільнення або інші заходи. 
Однак ця стаття не виключає можливості прийняття Радою рішення про затвердження висновку щодо наявності конфлікту інтересів як самостійного виду рішення, прямо передбаченого ст. 20 Порядку. 
Порядок не встановлює детальної процесуальної форми, тотожної судовому провадженню, не передбачає спеціальних строків для кожної окремої підготовчої дії та не містить заборони на доопрацювання проєкту рішення у разі надходження додаткових матеріалів. 
Відповідно суд не може покладати на Раду суддів України додаткові процедурні обов`язки, які прямо не передбачені Законом України "Про судоустрій і статус суддів" або Порядком. 
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції про те, що при прийнятті оскаржуваного рішення Рада суддів України діяла в межах повноважень, визначених Законом України "Про судоустрій і статус суддів" та Порядком, а позивачем не доведено порушення конкретної норми, недотримання якої мало істотний характер та могло вплинути на зміст прийнятого рішення.
В той же час, надаючи оцінку оскаржуваному рішенню на відповідність критерію обґрунтованості, визначеному частиною другою статті 2 КАС України, суд першої інстанції підставно врахував, що Рада суддів України мала у своєму розпорядженні не лише скаргу ОСОБА_2 , а й письмові пояснення ОСОБА_1 , листи голови Господарського суду Чернівецької області, протоколи зборів суддів від 10 та 17 березня 2023 року, матеріали щодо попередніх звернень і повідомлень, а також інші документи, що стосувалися питання наявності чи відсутності конфлікту інтересів.
Як вже зазначалося вище, за змістом протоколу зборів суддів від 10 березня 2023 року саме під час обговорення звіту керівника апарату суду ОСОБА_2 , позивач висловлював зауваження щодо її роботи та вніс пропозицію відхилити звіт і за результатами його розгляду висловити недовіру. Ця обставина мала значення для розгляду Радою суддів України питання про наявність конфлікту інтересів, оскільки висловлення недовіри керівнику апарату суду відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" могло мати наслідком звільнення такої особи з посади.
Варто зауважити, що участь судді у зборах суддів не є приватною поведінкою, а є реалізацією статусу судді як учасника суддівського самоврядування. Відповідно така участь може бути предметом оцінки Ради суддів України в контексті наявності чи відсутності конфлікту інтересів, якщо питання, що розглядається зборами суддів, стосується особи, щодо якої у судді може існувати приватний інтерес.
Доводи позивача про те, що рішення про відхилення звіту керівника апарату суду та призначення розгляду питання про недовіру приймалося зборами суддів колегіально, не спростовують правомірності оцінки Радою суддів України індивідуальної поведінки самого позивача. Колегіальний характер прийняття рішення не виключає оцінки дій окремого судді, який брав участь в обговоренні питання, висловлював пропозиції та голосував за окремі процедурні рішення.
Щодо доводів позивача про те, що оскаржуване рішення ґрунтується на рішенні Ради суддів України, яке в подальшому було нею ж визнано нечинним, то судом першої інстанції підставно зазначаено, що за змістом рішення Ради суддів України від 30 січня 2025 року № 5 не вбачається, що рішення від 09 грудня 2024 року № 46 визнано нечинним у зв`язку з його протиправністю, необґрунтованістю або з висновком Ради суддів України про відсутність конфлікту інтересів. Навпаки, цим рішенням Рада суддів України, визнавши рішення № 46 нечинним, одночасно доручила Комітету підготувати проект рішення за результатами розгляду звернень судді ОСОБА_1 , керівника апарату суду ОСОБА_2 та голови Господарського суду Чернівецької області Проскурняка О.Г. щодо наявності конфлікту інтересів. Крім того, 18 березня 2025 року Радою суддів України прийнято рішення № 14, яким Комітету доручено доопрацювати проект рішення Ради суддів України з питання щодо звернень судді Господарського суду Чернiвецької області ОСОБА_1 , керівника апарату цього суду ОСОБА_2 та голови названого суду ОСОБА_3 щодо наявності конфлікту інтересів.
Таким чином, рішення Ради суддів України від 30 січня 2025 року № 5 мало процедурний характер та свідчило про необхідність додаткового опрацювання матеріалів, а не про остаточне вирішення питання щодо відсутності конфлікту інтересів або про заборону Раді суддів України повторно розглянути це питання після додаткового дослідження обставин. Цей висновок узгоджується з подальшим рішенням Ради суддів України від 18 березня 2025 року № 14, яким Комітету доручено доопрацювати відповідний проект рішення.
Судом першої інстанції також обгрутовано відхилено доводи позивача щодо незаконності оскаржуваного рішення у зв`язку з відкриттям 16.12.2024 Вищою радою правосуддя дисциплінарного провадження щодо судді, з посиланням на пункт 7.3 та пункт 12.1 Положення про комітет з питань дотримання етичних норм, запобігання корупції і врегулювання конфлікту інтересів, затвердженого рішенням Ради суддів України від 04.02.2016 № 3 (далі - Положення), з огляду на наступне.
Відповідно до пункту 12.1 статті 12 зазначеного Положення за результатом розгляду питань порядку денного Комітет має право прийняти рішення про припинення розгляду питань у разі виникнення або виявлення обставин, передбачених пунктом 7.3 Положення. Згідно з пунктом 7.3 Положення не підлягають розгляду по суті звернення, якщо факти, що містяться у зверненні, вже є предметом розгляду в порядку дисциплінарного провадження.
Разом з тим, аналіз зазначених норм у системному зв`язку із законодавством про судоустрій та статус суддів свідчить про те, що Рада суддів України та Вища рада правосуддя є різними за правовою природою органами, наділеними відмінними повноваженнями.
За правилами статей 133, 134 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Рада суддів України є вищим органом суддівського самоврядування, до повноважень якого належить, зокрема, розгляд питань щодо дотримання суддями вимог суддівської етики та врегулювання конфлікту інтересів. Натомість відповідно до статті 131 Конституції України та статей 3, 42 Закону України "Про Вищу раду правосуддя" предметом дисциплінарного провадження у Вищій раді правосуддя є встановлення наявності чи відсутності дисциплінарного проступку та вирішення питання про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності.
Таким чином, зазначені органи здійснюють різні за своєю правовою природою процедури, спрямовані на досягнення різних правових результатів, що виключає їх конкуренцію у спірних правовідносинах. Відтак сам факт відкриття дисциплінарної справи у Вищій раді правосуддя не тягне за собою ані припинення, ані обмеження повноважень Ради суддів України щодо розгляду питань, віднесених законом до її компетенції.
Пункт 7.3 Положення не може тлумачитись як такий, що автоматично позбавляє Раду суддів України можливості завершити процедуру розгляду, розпочату до відкриття дисциплінарного провадження. Матеріали справи підтверджують, що оскаржуване рішення прийняте в межах процедури, ініційованої раніше, а не є наслідком нового самостійного розгляду того самого звернення, що виключає застосування зазначеної норми як підстави для припинення розгляду.
Крім того, оскаржуване рішення не містить висновків щодо наявності у діях судді дисциплінарного проступку та не встановлює жодних правових наслідків у вигляді дисциплінарної відповідальності, що свідчить про те, що Рада суддів України не перебрала на себе повноваження Вищої ради правосуддя та не втрутилася у здійснення дисциплінарного провадження.
Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції і в тій частині, що наведені позивачем процедурні зауваження не є істотними порушеннями, здатними вплинути на правильність висновку Ради суддів України по суті питання про наявність конфлікту інтересів.
В свою чергу, Верховний Суд у постанові від 21 грудня 2023 року у справі № 440/2017/20 зазначив, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини скасування акта адміністративного органу лише з формальних мотивів не забезпечує дотримання балансу принципів правової стабільності та справедливості. Ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: "протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків" і, на противагу йому, принципу "формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення". Межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є з`ясування того, чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття.
Такі ж висновки були висловлені Верховним Судом у постанові від 23.04.2020 у справі №813/1790/18 та підтримані, зокрема, у постанові від 16.11.2023 у справі №300/3110/20.
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 12 червня 2026 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України. 

Постанова суду складена в повному обсязі .

Головуючий | | | Граб Л.С.
Судді | | | Матохнюк Д.Б.    Сторчак В. Ю.