ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

14 вересня 2026 року | м. Дніпро | справа № 340/337/26

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Добродняк І.Ю. (доповідач),
суддів: Головко О.В., Семененка Я.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2026 року (суддя Т.М. Кармазина)
у справі № 340/337/26
за позовом ОСОБА_1 
до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області
про скасування рішення та зобов`язати вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області, в якому, з урахуванням уточнень, просила:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області від 19 грудня 2025 року про відмову у призначенні державної соціальної допомоги позивачці;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області призначити, нарахувати та виплатити державну соціальну допомогу позивачці з 14 серпня 2025 року по день фактичної виплати;
- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області на користь позивачки моральну та фізичну шкоду у розмірі 35186,52 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка 14 серпня 2025 року звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області із заявою про призначення державної соціальної допомоги. У встановлений законом строк рішення за результатами розгляду її заяви не було надіслано та не вручено. 11 вересня 2025 року у зв`язку з відсутністю відповіді позивачка повторно звернулася до відповідача із заявою про надання інформації щодо прийнятого рішення. 19 грудня 2025 року відповідачем прийнято рішення про відмову у призначенні державної соціальної допомоги, яке отримала позивачка 24 грудня 2025 року. Позивачка вважає зазначене рішення протиправним, оскільки відповідач не навів належного правового обґрунтування відмови та фактично звузив обсяг її конституційного права на соціальний захист. Також зазначає, що внаслідок протиправної відмови позивачка позбавлена єдиного джерела існування, зазнала тривалого психологічного стресу, отримала перелом лівої руки та проходить лікування. Розмір моральної та фізичної шкоди становить 35186,52 грн. 
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2026 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Суд першої інстанції виходив з того, що станом на час звернення за призначенням допомоги позивачка досягла віку 63 роки, що не відповідає умовам, за яких призначається державна соціальна допомога особам, які не мають права на пенсію. Отже, рішення відповідача про відмову у призначенні такої допомоги є правомірним.
Суд з`ясував, що позивачка 10.09.2025 звернулась за призначенням державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям, надавши відповідні документи, зокрема декларацію про доходи та майновий стан осіб, які звернулися за призначенням усіх видів державної соціальної допомоги. Згідно цієї декларації від 10.09.2025 позивачкою вказано, що чоловік позивачки має у власності будинок по АДРЕСА_1 та ОСОБА_1 має у власності будинок по АДРЕСА_2 . Відтак, суд першої інстанції вважав, що відповідачем правомірно відмовлено позивачці у призначенні державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям.
Суд першої інстанції зауважив, що вимога стосовно відшкодування моральної та фізичної шкоди в розмірі 35186,82 грн. є необґрунтованою, оскільки вона є похідною від основної вимоги щодо оскарження рішення про відмову у призначенні їй державної соціальної допомоги, ухвалення відповідачем положень якого здійснено на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені законами України.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачка - ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
Позивачка вказує, що суд першої інстанції не перевірив доводи пенсійного органу та не дослідив, кому саме належать об`єкти нерухомого майна, якими пенсійний орган обґрунтував спірну відмову. Вважає, що висновок про правомірність застосування до позивачки обмежень згідно п.10 Порядку №250 є передчасним без перевірки статусу об`єктів нерухомого майна. Зауважує, що суд першої інстанції не надав належну оцінку листу пенсійного органу від 19.12.2025, а також безпідставно відхилив вимоги стосовно відшкодування шкоди.
Адміністративна справа розглянута апеляційним судом відповідно до ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивачка 1962 року народження, 14.08.2025 звернулася до Головного управління із заявою про призначення державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю, яку зареєстровано за №4740. 
За результатами розгляду заяви Головним управлінням прийнято рішення №11001-103061251-2025-1 від 20.08.2025 про відмову в призначенні державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, з серпня 2025 року. Підставою відмови вказано не досягнення особою 65-річного віку. 
10.09.2025 позивачка звернулася до відповідача із заявою про призначення соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям, додавши декларацію про доходи та майновий стан осіб, які звернулися за призначенням усіх видів державної соціальної допомоги; копію паспорта громадянина України; копію довідки про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків; копію свідоцтва про шлюб; Витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища; копію трудової книжки; копію довідки акту огляду медико-соціальною експертною комісією; копію паспорта громадянина України ОСОБА_2 ; копію довідки про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків ОСОБА_2 ..
За результатами розгляду заяви пенсійним органом прийнято рішення №50000-55640084-2025-1 від 08.10.2025, яким позивачці відмовлено в призначенні допомоги з вересня 2025 року, оскільки у власності сім`ї є друга квартира/будинок. 
Листом від 19.12.2025 №1100-0311-8/69780 відповідач повідомив позивачку, що за її зверненням від 14.08.2025 відмовлено у призначенні державної соціальної особам, які не мають права на пенсію, оскільки не досягла 65 років. Також, вказано, що при зверненні від 10.09.2025 за призначенням державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям, в декларації про доходи та майновий стан осіб, які звернулися за призначенням усіх видів державної соціальної допомоги, зазначено інформацію про наявність у власності сім`ї двох житлових будинків за адресами АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 . Тому прийнято рішення про відмову у призначенні соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям.
Не погоджуючись з рішенням відповідача, позивачка звернулася до суду за захистом своїх прав.
Переглядаючи рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Закон України від 18.05.2004 № 1727-IV «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю» визначає правові засади надання державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю, а також надання державної соціальної допомоги на догляд.
Згідно ст. 1 цього Закону державна соціальна допомога особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю - щомісячна державна допомога, що надається відповідно до норм цього Закону у грошовій формі особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю.
Особа, яка не має права на пенсію, - дитина померлого годувальника (у тому числі народжена до спливу 10 місяців з дня смерті годувальника), який на день смерті не мав страхового стажу, необхідного для призначення пенсії для особи з інвалідністю III групи (далі - дитина померлого годувальника), особа, яка досягла 65 років та не має права на пенсію відповідно до закону. До досягнення зазначеного віку до осіб, які не мають права на пенсію, належать жінки 1960 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 58 років - які народилися до 30 вересня 1953 року включно; 58 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1953 року по 31 березня 1954 року; 59 років - які народилися з 1 квітня 1954 року по 30 вересня 1954 року; 59 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1954 року по 31 березня 1955 року; 60 років - які народилися з 1 квітня 1955 року по 30 вересня 1955 року; 60 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1955 року по 31 березня 1956 року; 61 рік - які народилися з 1 квітня 1956 року по 30 вересня 1956 року; 61 рік 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1956 року по 31 березня 1957 року; 62 роки - які народилися з 1 квітня 1957 року по 30 вересня 1957 року; 62 роки 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1957 року по 31 березня 1958 року; 63 роки - які народилися з 1 квітня 1958 року по 30 вересня 1958 року; 63 роки 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1958 року по 31 березня 1959 року; 64 роки - які народилися з 1 квітня 1959 року по 30 вересня 1959 року; 64 роки 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1959 року по 31 березня 1960 року; 65 років - які народилися з 1 квітня 1960 року по 31 грудня 1960 року.
Згідно ст.4 Закону №1727-IV державна соціальна допомога згідно із цим Законом призначається особі, яка: 1) є дитиною померлого годувальника або досягла віку, встановленого статтею 1 цього Закону, та не мають права отримувати у зв`язку з цим пенсію відповідно до закону, або визнана особою з інвалідністю у встановленому порядку; 2) не одержує пенсію або соціальні виплати, що призначаються для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я на виробництві, передбачені Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування"; 3) є малозабезпеченою особою (крім осіб з інвалідністю I групи та дітей померлого годувальника); 4) є особою з інвалідністю I групи.
Порядок призначення і виплати державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю визначається Кабінетом Міністрів України з урахуванням вимог Закону України «Про адміністративну процедуру».
Порядок призначення і виплати державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю і державної соціальної допомоги на догляд затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 2 квітня 2005 року № 261.
Приписами п.5 Порядку №261 визначено, що право на державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю мають особи, що одночасно відповідають умовам, зокрема досягнення віку 65 років.
Згідно п.9 Порядку №261 соціальна допомога призначається органами Пенсійного фонду України.
Згідно п.46 та п. 51 Порядку №261 заява з необхідними документами та/або відомостями про призначення соціальної допомоги, допомоги на догляд, допомоги на поховання (далі - заява з необхідними документами та/або відомостями) подається до органу Пенсійного фонду України незалежно від зареєстрованого/задекларованого місця проживання (перебування) заявника.
Рішення Пенсійного фонду України про призначення (про відмову у призначенні) соціальної допомоги, допомоги на догляд, допомоги на поховання, дії чи бездіяльність органу можуть бути оскаржені в адміністративному порядку відповідно до Закону України «Про адміністративну процедуру» та/або до адміністративного суду.
У спірному випадку позивачка 14.08.2025 звернулась із заявою до пенсійного органу про призначення державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю.
Сторонами справи не заперечується, що на час звернення у серпні 2025 року позивачка не досягла віку 65 років.
Відтак, керуючись ст.1 Закону №1727-IV та п.5 Порядку №261 пенсійний орган правомірно прийняв рішення про відмову у призначенні позивачці державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю №11001-103061251-2025-1 від 20.08.2025 через недосягнення позивачкою віку 65 років. Доводи апеляційної скарги цей висновок суду не спростовують. 
Закон України від 01.06.2000 № 1768-III «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям» спрямований на реалізацію конституційних гарантій права громадян на соціальний захист - забезпечення рівня життя не нижчого від прожиткового мінімуму шляхом надання грошової допомоги найменш соціально захищеним сім`ям і сприяння їх економічній самостійності.
Відповідно до ст.1 цього Закону державна соціальна допомога малозабезпеченим сім`ям - щомісячна допомога, яка надається малозабезпеченим сім`ям у грошовій формі в розмірі, що залежить від величини середньомісячного сукупного доходу сім`ї;
сім`я - особи, які разом проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Права члена сім`ї має одинока особа. До складу сім`ї включаються чоловік, дружина; рідні та усиновлені діти зазначених осіб віком до 18 років, а також діти, які навчаються за денною формою навчання у закладах загальної середньої, професійної, фахової передвищої, вищої освіти (у тому числі у період між завершенням навчання в одному із зазначених навчальних закладів та вступом до іншого навчального закладу або у період між завершенням навчання за одним освітньо-кваліфікаційним рівнем та продовженням навчання за іншим, за умови що такий період не перевищує чотири місяці) до досягнення 23 років і не мають власних сімей; неодружені повнолітні діти, які визнані особами з інвалідністю з дитинства I та II групи або особами з інвалідністю I групи і проживають разом із батьками; непрацездатні батьки чоловіка та дружини, які проживають разом з ними і перебувають на їхньому утриманні у зв`язку з відсутністю власних доходів; особа, яка проживає разом з одинокою особою з інвалідністю I групи і доглядає за нею; жінка та чоловік, які проживають однією сім`єю та не перебувають у шлюбі, але мають спільних дітей. При цьому до складу сім`ї включаються незалежно від місця проживання (перебування) або реєстрації діти, які навчаються за денною формою навчання у закладах загальної середньої, професійної, фахової передвищої, вищої освіти до досягнення 23 років і не мають власних сімей. До складу сім`ї не включаються особи, які перебувають на повному державному утриманні.
Згідно ст. 4 Закону №1768-III порядок призначення, умови виплати та підстави для припинення виплати державної соціальної допомоги, перелік документів, необхідних для призначення допомоги згідно із цим Законом, встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Порядок призначення і виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 24 лютого 2003 р. № 250.
Згідно п.5 Порядку №250 визначено, що для призначення державної соціальної допомоги уповноважений представник малозабезпеченої сім`ї, особа якого посвідчується паспортом громадянина України або іншим документом, що підтверджує право на постійне проживання в Україні (для іноземця та особи без громадянства), подає документи, зокрема декларацію про доходи та майновий стан осіб, які звернулися за призначенням усіх видів соціальної допомоги, складену за формою, встановленою Мінсоцполітики.
Абзац перший підпункту 3 пункту 10 Порядку №250 визначає, що державна соціальна допомога не призначається/не виплачується якщо у власності малозабезпеченої сім`ї є друга квартира (будинок), крім житла, яке розташоване в населених пунктах, зазначених у переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженому Мінрозвитку (далі - перелік територій) (крім тих, які розташовані на територіях можливих бойових дій, а також тих, щодо яких зазначено дату припинення окупації), або житла, знищеного/непридатного для проживання внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених військовою агресією Російської Федерації, або з інших причин за наявності відповідної інформації у Державному реєстрі майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених військовою агресією Російської Федерації, або за умови подання документального підтвердження від органів місцевого самоврядування факту знищення/пошкодження житлового приміщення (квартири, будинку), а також житла, отриманого дитиною-сиротою, дитиною, позбавленою батьківського піклування, особою з їх числа за рахунок державного чи місцевого бюджету; житлових приміщень у гуртожитках; житла, яке належить на правах спільної сумісної або часткової власності; житла, на яке оформлено право на спадщину, за умови, що жодне із житлових приміщень, яке перебуває у власності, зокрема на яке оформлено право на спадщину, не здається в оренду, що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства/фактичного місця проживання особи.
Згідно п.21 Порядку №250 рішення уповноваженого органу про призначення державної соціальної допомоги чи про відмову в її призначенні може бути оскаржено в адміністративному порядку відповідно до Закону України «Про адміністративну процедуру» та/або до адміністративного суду.
У вересні 2025 року позивачка звернулась із заявою про призначення соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям до пенсійного органу. Також, позивачка разом із заявою подала передбачений п.5 Порядку №250 документ – декларацію про доходи та майновий стан осіб, які звернулися за призначенням усіх видів соціальної допомоги, складену за формою, встановленою Мінсоцполітики, зміст якої підтверджує наявність у сім`ї позивачки другої квартири, що згідно п. 10 Порядку №250 є підставою для не призначення державної соціальної допомоги.
Суд апеляційної інстанції не приймає аргументи позивачки, що суд першої інстанції не дослідив відомості про те, кому належить нерухоме майно, адже наявність у сім`ї позивачки другої квартири, що визначена приписами п. 10 Порядку №250, для суду першої інстанції згідно положень ч.1 ст.78 КАС України є обставинами, які визнаються учасниками справи та не підлягають доказуванню, адже вони зазначені відповідачем у заяві по суті справи, підтверджуються наданою відповідачем копією поданої позивачкою декларації про доходи та майновий стан осіб, які звернулися за призначенням усіх видів соціальної допомоги, а також не заперечувались позивачкою під час розгляду справи судом першої інстанції.
За цих обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що пенсійний орган, керуючись п. 10 Порядку №250, правомірно прийняв рішення №50000-55640084-2025-1 від 08.10.2025, яким позивачці відмовлено в призначенні допомоги з вересня 2025 року, оскільки у власності сім`ї є друга квартира.
Є помилковими доводи позивачки стосовно змісту наявного в матеріалах справи листа пенсійного органу від 19.12.2025, адже зміст цього листа свідчить, що він не є рішенням пенсійного органу, прийняття якого передбачено п.21 Порядку №250, п.51 Порядку №261. Натомість, на виконання ухвали суду першої інстанції пенсійним органом подано до матеріалів справи прийняте згідно п.21 Порядку №250 рішення №50000-55640084-2025-1 від 08.10.2025 та рішення згідно п.51 Порядку №261 №11001-103061251-2025-1 від 20.08.2025, правомірність яких є предметом спору.
Відповідно до частини першої статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно зі статтею 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Наведені норми передбачають, що для відшкодування шкоди в порядку статей 1166, 1173 Цивільного кодексу України необхідно довести такі факти:
а) неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії;
б) наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки стаття 22 Цивільного кодексу України) та доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода);
в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; 
г) вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.
Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
У спірному випадку вимоги позивачки стосовно стягнення відшкодування шкоди обґрунтовуються протиправністю рішення пенсійного органу стосовно призначення соціальної допомоги.
Натомість, як встановлено судом, є правомірними рішення пенсійного органу №50000-55640084-2025-1 від 08.10.2025 та №11001-103061251-2025-1 від 20.08.2025, якими позивачці відмовлено у призначенні соціальної допомоги.
Відтак, за відсутності протиправної поведінки (рішень) пенсійного органу підстави для задоволення позовних вимог стосовно відшкодування шкоди відсутні.
Щодо клопотання позивача про витребування доказів, суд апеляційної інстанції зауважує, що скаржником не виконано приписи ст. 80 КАС України та не подано докази вжиття заходів для отримання доказів самостійно, а тому підстави для задоволення клопотання про витребування доказів відсутні.
Підсумовуючи, суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
Передбачені ст.317 КАС України підстави для зміни або скасування рішення суду першої інстанції відсутні.
Керуючись ст. 311, 315, 316, 321, 322, 327, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2026 року у справі № 340/337/26 - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили відповідно до ст.325 КАС України, може бути оскаржена до касаційного суду у випадках та строки, встановлені ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий - суддя І.Ю. Добродняк 

суддя О.В. Головко 

суддя Я.В. Семененко