ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2026 р. м. Чернівці Справа № 600/4266/25-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії.
Позивач просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період ЇЇ служби в Національній поліції України з 07.11.2015 по 10.06.2025, зокрема: з листопада 2015 по грудень 2016 включно; з січня 2017 по жовтень 2017 включно; з січня 2023 по грудень 2023 включно; з січня 2024 по липень 2024 включно; з січня 2025 по травень 2025 включно;
- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Чернівецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період її служби в Національній поліції України з 07.11.2015 року по 10.06.2025 року, а саме: з листопада 2015 по грудень 2016 включно; з січня 2017 по жовтень 2017 включно; з січня 2023 по грудень 2023 включно; з січня 2024 по липень 2024 включно; з січня 2025 по травень 2025 включно;
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 доплати за службу в нічний час, а саме за кожну годину служби в нічний час, у періоди ї служби в Національній поліції України, а саме в наступні періоди: з 01.01.2019 по 31.12.2019, з 01.01.2021 по 31.12.2021, з 01.01.2022 по 31.12.2022, з 01.01.2023 по 31.12.2023 та з 01.01.2024 по 31.12.2024, згідно підпункту 3 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 №988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» та у відповідності до пункту 11 розділу І Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку, 341 Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 №260;
- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Чернівецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 доплату за службу в нічний час, а саме за кожну годину служби в нічний час, у періоди її служби в Національній поліції України в наступні періоди: з 01.01.2019 по 31.12.2019, з 01.01.2021 по 31.12.2021, з 01.01.2022 по 31.12.2022, з 01.01.2023 по 31.12.2023 та з 01.01.2024 по 31.12.2024, згідно підпункту 3 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» та у відповідності до пункту 11 розділу І Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку, затвердженого наказом Міністерства України від 06.04.2016 №260;
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації за всі невикористані під час проходження служби дні щорічної додаткової оплачуваної відпустки в період з 17.02.2006 по 10.06.2025 включно, як одинокій матері, на утриманні якої перебувало двоє дітей віком до 15 років, одна з яких також була дитиною з інвалідністю (відповідно до ст. 19 ЗУ «Про відпустки»), виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в поліції, а саме станом на 10.06.2025;
- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Чернівецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за всі невикористані під час проходження служби дні щорічної додаткової оплачуваної відпустки в період з 17.02.2006 по 10.06.2025, як одинокій матері, на утриманні якої перебувало двоє дітей віком до 15 років, одна з яких також була дитиною з інвалідністю (відповідно до ст. 19 ЗУ «Про відпустки»), виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в поліції, а саме станом на 10.06.2025 з урахуванням додаткової винагороди, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», а також з урахуванням індексації грошового забезпечення;
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області щодо нарахування та виплати не в повному обсязі ОСОБА_1 компенсації за всі невикористані під час проходження щорічних основної та додаткової оплачуваних відпусток поліцейським нарахування і виплата якої передбачені пунктом 8 розділу III Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 №260, без урахування додаткової винагороди відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», а також без індексації грошового забезпечення;
- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Чернівецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 повну суму компенсації за всі невикористані під час проходження служби в поліції дні щорічних основної та додаткової оплачуваних відпусток поліцейських, у відповідно до пунктом 8 розділу III Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 №260, з урахуванням додаткової винагороди відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», а також з урахуванням індексації грошового забезпечення;
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області щодо нарахування та виплати не в повному обсязі ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні із служби, нарахування і виплати якої передбачені розділом VIII Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затвердженого наказом МВС України від 06.04.2016 №260, без урахування індексації грошового забезпечення;
- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Чернівецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 повну суму одноразової грошової допомоги при звільненні із служби, у відповідності до розділу VIII Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затвердженого наказом МВС України від 06.04.2016 №260, з урахуванням індексації грошовою забезпечення.
Позов обґрунтовано тим, що у період з 07 листопада 2015 року по 10 червня 2025 року позивач проходила службу в Головному управлінні Національної поліції в Чернівецькій області України. На підставі наказу начальника ГУНП в Чернівецькій області від 09 червня 2024 року №171 о/с позивача було звільнено зі служби в поліції за пунктом 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію». Разом з цим позивачу впродовж проходження служби в поліції протиправно не виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 07 листопада 2015 року по 10 червня 2025 року і доплату за службу в нічний час протягом періоду служби з 01 січня 2019 року по 21 липня 2025 року. Також позивач вказала, що працівниками кадрового забезпечення Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області за весь період служби її не було повідомлено про наявність у неї права на додаткову відпустку як одинокій матері, яка передбачена статтею 19 Закону України «Про відпустки», оскільки впродовж періоду служби у поліції на утриманні позивача перебувало двоє неповнолітніх дітей, одній з яких встановлено інвалідність. Поряд з цим станом на день звільнення зі служби позивачу не було виплачено і грошової компенсації за невикористані дні такої відпустки, зокрема, за період служби з 17 лютого 2006 року (дата розірвання шлюбу позивача з батьком першої дитини та, відповідно, набуття статусу одинокої матері) по 10 червня 2025 року. Крім цього, на думку позивача, відповідач при нарахуванні суми грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної та додаткової оплачуваної відпустки протиправно не включив до її складу індексацію грошового забезпечення та додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168. Також без врахування індексації грошового забезпечення позивачу була виплачена й одноразова грошова допомоги при звільненні зі служби.
Ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами; встановлено строки для подання заяв по суті справи.
Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому вказав про відсутність підстав для виплати позивачу спірних видів грошового забезпечення. Так, стосовно виплати індексації грошового забезпечення відповідач вказав, що у періоди з 07 листопада 2015 року по 31 жовтня 2017 року, 2023 рік, з січня по липень 2024 року та з січня по травень 2025 року індексація взагалі не проводилась, оскільки такі дії не були передбачені законодавством, чинним у вказані періоди. Зокрема, право на виплату індексації у поліцейських виникло лише починаючи з листопада 2017 року у зв`язку з тим, що до законодавства, яке регулює питання індексації грошових доходів громадян, було внесено зміни, якими встановлено право поліцейських на нарахування та виплату індексації грошового забезпечення. До вказаного моменту підстав для виплати поліцейським індексації не існувало. Стосовно виплати індексації у 2023 році відповідач звертав увагу суду на те, що Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» було зупинено дію Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» на 2023 рік. В подальшому Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з 01 січня 2024 року. Аналогічним чином розраховувалась індексація і в 2025 році, при цьому, як було встановлено законодавством про Державний бюджет України на 2025 рік, сума індексації, яка склалась у 2024 році, у січні 2025 році не нараховувалась. Також, як стверджує відповідач, позивачем не було надано належних доказів того, що у період з січня по липень 2024 року включно та з січня 2025 року по травень 2025 року включно індекс споживчих цін перевищив поріг індексації в розмірі 103 відсотка, а тому підстави для виплати індексації грошового забезпечення відсутні. Крім цього у відзиві додатково зазначено, що суми індексації не включаються до складових грошового забезпечення поліцейських, такі не відносяться до щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, які враховуються при проведенні розрахунків у тому числі грошових компенсацій за невикористані дні відпусток та одноразової грошової допомоги при звільненні. Стосовно виплати позивачу доплати за службу в нічний час відповідач вказав, що такі були виплачені за період служби з січня по червень 2025 року. Щодо інших періодів роботи позивача вказано, що довідки обліку несення служби в нічний час за період 2019 року, 2021-2024 року відносно позивача не оформлялися, і при цьому остання не оскаржує в даному позові дії (бездіяльність) керівника підрозділу, в якому позивач проходила службу, щодо не оформлення таких довідок за спірний у даній справі період. Стосовно тверджень позову про безпідставну невиплату грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної додаткової відпустки як одинокій матері (включаючи наявність у неї дитини з інвалідністю), відповідач зазначив, що позивачем не було належним чином підтверджено наявності у неї статусу одинокої матері із самостійним вихованням нею дитини (дітей). Стосовно виплати позивачу додаткової винагороди відповідач вказав про безпідставність вимог позову і в цій частині, оскільки такий вид виплати не є щомісячним додатковим видом грошового забезпечення, а носить разовий характер, який підлягає виплаті виключно на час дії воєнного стану. Відповідно, додаткова винагорода не підлягає включенню до грошової компенсації за невикористані дні відпусток та одноразової грошової допомоги при звільненні. Просив суд відмовити у задоволенні позову.
Правом подання відповіді на відзив позивач не скористалась.
Дослідивши наявні матеріали справи, оцінивши повідомлені обставини, які є достатніми для ухвалення законного і обґрунтованого судового рішення, суд дійшов висновку про те, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 у період з 07 листопада 2015 року по 10 червня 2025 року проходила службу в Головному управлінні Національної поліції в Чернівецькій області.
Наказом начальника Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області від 09 червня 2025 року №171о/с ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції на підставі пункту 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням) з 10 червня 2025 року.
Зазначеним наказом також зобов`язано виплатити грошову компенсацію за 179 діб невикористаних відпусток, а саме: за 2015 рік – 3 доби щорічної основної оплачуваної відпустки, за 2016 рік – 16 діб щорічної основної оплачуваної відпустки та 15 діб щорічної додаткової оплачуваної відпустки; за 2017 рік – 15 діб щорічної додаткової оплачуваної відпустки; за 2021 рік – 10 діб щорічної основної оплачуваної відпустки; за 2022 рік – 16 діб щорічної основної оплачуваної відпустки та 15 діб щорічної додаткової оплачуваної відпустки; за 2023 рік – 20 діб щорічної основної оплачуваної відпустки та 15 діб щорічної додаткової оплачуваної відпустки; за 2024 рік – 30 діб щорічної основної оплачуваної відпустки та 15 діб щорічної додаткової оплачуваної відпустки; за 2025 рік – 9 діб щорічної основної оплачуваної відпустки.
Крім цього, на підставі Порядку та умов виплати поліцейським додаткової винагороди, одноразової винагороди на період воєнного стану та особливості виплати винагороди за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду), затвердженого наказом МВС від 28 листопада 2022 року №775, наказом начальника Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області від 09 червня 2025 року №171 о/с зобов`язано виплатити позивачу додаткову грошову винагороду за період з 01 червня 2025 року по день звільнення.
Згідно з повідомленням про нараховані і виплачені суми за червень 2025 рік ОСОБА_1 при звільненні зі служби нараховано та виплачено такі види грошового забезпечення: посадовий оклад, оклад за військовим званням, вислуга років, надбавка за специфічні умови проходження служби, премія, доплата за службу в нічний час, компенсація за невикористані дні відпустки, додаткова винагорода, передбачена постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28 лютого 2022 року.
Дослідженням змісту наявних у справі карток про грошове забезпечення ОСОБА_1 за період з 2015 року по 2025 рік судом встановлено таке:
- індексація грошового забезпечення виплачувалась позивачу в такі періоди (місяці): листопад-грудень 2017 року, січень – грудень 2018 року, січень-грудень 2019 року, січень – грудень 2020 року, січень-грудень 2021 року, січень-грудень 2022 року, серпень-грудень 2024 року;
- доплата за службу в нічний час виплачувалась позивачу в такі періоди (місяці): січень, березень-грудень 2015 року, січень-травень 2025 року;
- додаткова винагорода виплачувалась позивачу в такі періоди (місяці): березень-червень 2022 року, серпень-грудень 2022 року, січень-грудень 2023 року, січень-грудень 2024 року, січень-травень 2025 року.
Як вбачається зі змісту листа Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області від 29 липня 2025 року №80720-2025, відповідно до наявних книг нарядів Вижницького районного відділу поліції ГУНП в Чернівецькій області за період з 01 січня 2019 року по 10 червня 2025 року ОСОБА_1 залучалась на добові чергування, а саме: з 01 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року – 19 добових чергувань, у 2020 році позивач не залучалась до добових чергувань, з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року – 41 добове чергування, з 01 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року – 72 добових чергування, з 01 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року – 44 добових чергування, з 01 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року – 55 добових чергувань, з 01 січня 2025 року по 10 червня 2025 року – 22 добових чергування. Компенсацію за роботу в нічний час позивач почала отримувати з січня 2025 року.
Крім цього, як свідчать наявні у справі матеріали і що не заперечується сторонами у заявах по суті справи, позивачу при звільненні зі служби в поліції не нараховано та не виплачено компенсацію за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки як одинокій матері, а при виплаті компенсації за основні та додаткові види відпустки до її складу не включено індексацію грошового забезпечення та додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28 лютого 2022 року.
Вважаючи, що при звільненні зі служби в поліції відповідач не здійснив усіх належних розрахунків з певних видів грошового забезпечення, або ж такі виплачені не в повному обсязі, позивач звернулась до суду з цим позовом.
Вирішуючи цей спір в частині вимог ОСОБА_1 про зобов`язання Головне управління Національної поліції в Чернівецькій області нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 07 листопада 2015 року до 10 червня 2025 року, суд звертає увагу на таке.
Згідно зі статтею 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05 жовтня 2000 року №2017-III (далі – Закон №2017-ІІІ в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.
Частинами першою, другою статті 19 Закону №2017-ІІІ встановлено, що виключно законами України визначаються: мінімальний розмір заробітної плати; мінімальний розмір пенсії за віком; неоподатковуваний мінімум доходів громадян; величина порогу індексації грошових доходів громадян; пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг зв`язку та критерії їх надання.
Державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначаються Законом України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року №580-VIII.
Згідно з частинами першою, п`ятою статті 94 Закону №580-VIII (в редакції, чинній в період з 07 листопада 2015 року по 31 жовтня 2017 року) поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Грошове забезпечення поліцейських індексується відповідно до закону.
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначені Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03 липня 1991 року №1282-XII (далі – Закон №1282-XII).
Згідно з абзацом другим статті 1 Закону №1282-XII індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Частиною першою статті 2 Закону №1282-ХІІ визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).
Згідно з частиною першою статті 4 Закону №1282-ХІІ індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.
Підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України (частина друга статті 5 Закону України №1282-ХІІ).
Відповідно до частини сьомої статті 5 Закону №1282-ХІІ проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.
Частиною другою статті 6 Закону №1282-ХІІ встановлено, що порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.
Отже, індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій, спрямованою на підтримання купівельної спроможності населення України шляхом підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. При цьому проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковим для всіх юридичних осіб - роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.
Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання державних та приватних виконавців, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників, визначені Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 (далі – Порядок №1078).
Згідно з пунктом 1-1 Порядку №1078 підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.
Відповідно до пункту 2 Порядку №1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.
За змістом пункту 4 Порядку №1078 індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Оплата праці, у тому числі працюючим пенсіонерам, грошове забезпечення, розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, допомога по безробіттю, що надається залежно від страхового стажу у відсотках середньої заробітної плати, стипендії індексуються у межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб.
Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків.
Пунктом 5 Порядку №1078 визначено, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначених у пункті 2 цього Порядку, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків.
Відповідно підпункту 2 пункту 6 Порядку №1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких проводяться відповідні грошові виплати населенню, зокрема, підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.
Відповідно до пункту 10-2 Порядку №1078 для працівників, військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, яких переведено на іншу роботу (місце проходження служби) на тому самому підприємстві, в установі або організації, а також переведено на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або іншу місцевість та у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці (умов проходження служби) у разі продовження такими особами роботи (проходження служби), для новоприйнятих працівників, військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, а також для тих, які використали відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустку без збереження заробітної плати (грошового забезпечення), передбачені законодавством про відпустки, обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення тарифної ставки (посадового окладу), за посадою, яку займає працівник, військовослужбовець, поліцейський, особа рядового і начальницького складу.
Беручи до уваги наведені норми суд приходить до висновку, що індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці. За відсутності затвердженого особливого порядку індексації грошового забезпечення для певних категорій осіб (державних службовців, осіб, які проходять державну службу зі спеціальним статусом тощо), наявні підстави для нарахування індексації грошового забезпечення у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку, а саме відповідно до Порядку №1078.
Конституційний Суд України в рішенні від 15 жовтня 2013 року у справі № 9-рп/2013 за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України зазначив, що індексація заробітної плати, як складова належної працівникові заробітної плати, спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.
На підставі системного аналізу наведених положень законодавства Конституційний Суд України дійшов висновку, що працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Це право працівника відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим конституційного принципу верховенства права та не порушує балансу прав і законних інтересів працівників і роботодавців.
Отже, індексація грошового забезпечення як складова грошового забезпечення поліцейських є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а тому підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті. Звільнення особи зі служби в поліції жодним чином не позбавляє її права на отримання виплат, на які вона має право, проте не отримувала їх під час проходження служби за незалежних від неї обставин.
При цьому обмежене фінансування державного органу чи установи, де особа проходила службу, жодним чином не впливає на право особи отримати індексацію грошового забезпечення.
Суд зауважує, що проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язком для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи, що здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.
Зазначене підтверджується і практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справах “Кечко проти України”, “Ромашов проти України”, “Шевченко проти України”.
Положення статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначають, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути, позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У справі “Кечко проти України” Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.
Пунктом 23 рішення у вказаній справі Європейського суду з прав людини вказано, що Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.
У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі “Лелас проти Хорватії” (Lelas v.Croatia), п. 74) зазначено, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.
Таким чином, оскаржувана позивачем у даному позові бездіяльність відповідача, яка полягає, зокрема, у фактичній невиплаті позивачу індексації грошового забезпечення, порушують гарантоване статтею 1 Першого протоколу Конвенції право мирно володіти своїм майном, з огляду на те, що чинне правове положення передбачає індексацію грошового забезпечення, відтак, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у виплаті індексації, доки відповідні положення є чинними.
Суд звертає увагу на те, що реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від наявність чи відсутність інформаційних роз`яснень або ж надання (ненадання) органом вищого рівня повноважень на виплату індексації грошового забезпечення, в той час як право на індексацію грошового забезпечення прямо гарантоване законом.
Отже, відсутність механізму нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за попередні періоди чи інші причини її невиплати жодним чином не впливають на наявність чи відсутність у позивача права на її отримання.
Посилання відповідача на те, що індексація поліцейським здійснюється лише з 01 листопада 2017 року, тобто після набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 18 жовтня 2017 року №782 “Про внесення зміни до пункту 2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення”, якою абзацом 5 пункту 2 Порядку №1078, після слова “військовослужбовців” доповнено словом “поліцейських”, суд оцінює критично, оскільки проведення індексації грошових доходів населення, у тому числі й поліцейських, прямо передбачено положеннями Законами України №580-VIII та №1282-ХІІ.
До того ж, суд зауважує, що положеннями частини другої статті 8 Закону №1282-ХІІ передбачено, що за наявності підстав, визначених цим Законом, право населення на реалізацію зазначених гарантій не залежить від прийняття рішень відповідними органами.
Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 16 липня 2020 року у справі №2140/1763/18, яка підлягає врахуванню судом при вирішенні спору з огляду на вимоги частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.
Що стосується періоду, за який позивач просить суд зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплату індексації грошового забезпечення, суд зазначає таке.
Як свідчить зміст вимог позову в цій частині, позивач просить суд зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за періоди служби з листопада 2015 року по грудень 2016 року включно, з січня 2017 року по жовтень 2017 року включно, з січня по грудень 2023 року включню, з січня по липень 2024 року включно та з січня 2025 року по травень 2025 року включно.
Водночас суд зауважує, що фактичне функціонування Національної поліції України розпочато з дня набрання чинності Законом №580-VIII, тобто з 07 листопада 2015 року. Відповідно, визначення працівникам Національної поліції посадових окладів уперше відбулося у листопаді 2015 року, а тому обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем встановлення посадових окладів - грудень 2015 року.
За даними Держстату України індекс споживчих цін (%), на підставі яких здійснюється розрахунок індексів для проведення індексації за грудень 2015 становив 100,7%, опублікований в січні 2016 року. За січень 2016 індекс споживчих цін становив 100,9%. За лютий 2016 року індекс споживчих цін - 99,6%, за березень 2016 року індекс споживчих цін - 101,0%, за квітень 2016 року індекс споживчих цін - 103,5%.
Таким чином, поріг індексації 103% було перевищено у квітні 2016 року.
Як зазначалось вище, згідно з пунктом 1-1 Порядку №1078 підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.
Оскільки показник індексу споживчих цін за квітень 2016 року, який перевищив поріг індексації 103%, був опублікований у травні 2016 року, то, відповідно, право на індексацію виникає з 01 червня 2016 року, тобто з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.
Аналогічної позиції щодо місяця, з якого у працівників Національної поліції України виникає право на індексацію після фактичного початку функціонування названого органу, дотримується і Сьомий апеляційний адміністративний суд у справах №240/25770/24 (постанова від 16 грудня 2025 року), №120/988/25 (постанова від 21 січня 2026 року).
Отже, саме з 01 червня 2016 року позивач має право на нарахування та виплату йому індексації грошового забезпечення, а не з 07 листопада 2015 року, як про це безпідставно зазначено у позові.
При цьому, як свідчать наявні у справі матеріали, індексація грошового забезпечення не виплачувалась позивачу по жовтень 2017 року включно.
Суд зауважує, що згідно з частиною першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Проте відповідачем у силу наведених положень законодавства не доведено виплату позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01 червня 2016 року по 31 жовтня 2017 року.
З огляду на викладене, бездіяльність відповідача, яка полягала у невиплаті позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01 червня 2016 року по 31 жовтня 2017 року, є протиправною.
Оскільки право позивача на нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за вказаний вище період є порушеним, то таке має бути відновленим.
Враховуючи наведене, а також беручи до уваги положення статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, якою передбачено повноваження суду при вирішенні справи, суд вважає, що належним способом захисту порушених прав позивача у даних правовідносинах є зобов`язання нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення під час проходження служби з 01 червня 2016 року по 31 жовтня 2017 року.
Стосовно ж інших періодів служби позивача суд зауважує, що згідно зі встановленими у справі обставинами індексація грошового забезпечення виплачувалась позивачу в такі періоди (місяці): листопад-грудень 2017 року, січень – грудень 2018 року, січень-грудень 2019 року, січень – грудень 2020 року, січень-грудень 2021 року, січень-грудень 2022 року, серпень-грудень 2024 року.
Оскільки індексація грошового забезпечення за період служби з листопада 2017 року по грудень 2022 року позивачу нараховувалась та виплачувалась, то вимоги позову в цій частині є безпідставними, а тому суд відмовляє в їх задоволенні.
Щодо виплати позивачу індексації грошового забезпечення у 2023 році суд зауважує таке.
Пунктом 3 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03 листопада 2022 року №2710-IX було зупинено на 2023 рік дію, зокрема, Закону №1282-XII.
При цьому суд звертає увагу на те, що вказана норма є чинною та не визнавалась неконституційною.
Водночас, оскільки дію Закону №1282-XII було зупинено на 2023 рік, то підзаконний нормативно-правовий акт - Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078, який прийнятий на виконання вимог частини 2 статті 6 Закону №1282-XII, також не діяв протягом 2023 року.
Отже, підприємства, установи, організації у 2023 році були звільнені від обов`язку здійснювати нарахування та виплату індексації доходів, зокрема, оплати праці (грошового забезпечення). Обчислення індексу споживчих цін для нарахування сум індексації у 2023 році не здійснювалось.
Відповідно, навіть попри те, що сума індексації грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення і відповідно до закону підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті, це не спростовує того, що на 2023 рік було зупинено дію Закону №1282-XII на підставі пункту 3 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» №2710-IX від 03 листопада 2022 року.
З огляду на викладене, суд погоджується з доводами відзиву Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області в частині відсутності у позивача права на нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за 2023 рік у зв`язку із зупиненням дії Закону №1282-XII та Порядку №1078 на підставі Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» №2710-IX від 03 листопада 2022 року.
Аналогічної позиції дотримується і Сьомий апеляційний адміністративний суд у справах №560/7186/24 (постанова від 07 листопада 2024 року), №240/13449/24 (постанова від 20 березня 2025 року), №120/9785/24 (постанова від 10 квітня 2025 року), №560/10742/24 (постанова від 15 квітня 2025 року), №560/9966/25 (постанова від 02 жовтня 2025 року), №560/13559/24 (постанова від 28 жовтня 2025 року).
Відтак, вимоги позову в цій частині також не підлягають задоволенню.
Щодо індексації грошового забезпечення за період з січня 2024 року по липень 2024 року, суд зазначає таке.
Статтею 39 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» від 09 листопада 2023 року №3460-IX установлено, що обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з 01 січня 2024 року.
Отже, починаючи з 2024 року базовим місяцем для індексації грошових доходів населення визначено січень 2024 року.
Вказана норма закону також є чинною та не визнавалась неконституційною.
Суд наголошує, що індексація грошових доходів проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103%.
Поряд з цим, згідно з даними, розміщеними на офіційному сайті Державної служби статистики України, індекс споживчих цін з січня по травень 2024 року не перевищував 103% (січень – 100,4%, лютий – 100,3%, березень – 100,5%, квітень – 100,2%, травень – 100,6%).
Отже, у спірний у цій справі період (з січня по травень 2024 року) індексація не проводилася, оскільки не було перевищення порогу індексації 103% відповідно до даних Державної служби статистики України.
Разом з цим варто зазначити, що підвищення установленого порогу індексації мало місце лише у червні 2024 року, індекс споживчих цін у вказаному місяці склав 104,3%. Місяцем, в якому офіційно опублікований індекс споживчих цін за червень 2024 року, є липень 2024 року, тобто, підвищення заробітної плати військовослужбовців у зв`язку з її індексацією відбулось не раніше серпня 2024 року.
Як свідчать наявні у справі матеріали, позивачу нараховувалась та виплачувалась індексація грошового забезпечення за період з серпня по грудень 2024 року.
Водночас у період з січня 2024 року по травень 2024 року у відповідача не було правових підстав для нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення, що свідчить про недопущення відповідачем по відношенню до позивача оскаржуваної бездіяльності в цій частині спірних у даній справі відносин. Тому позовні вимоги у цій частині також є безпідставними, а відтак, не підлягають задоволенню.
Стосовно наявності правових підстав для нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з січня 2025 року по травень 2025 року суд звертає увагу на таке.
Статтею 34 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» встановлено, що обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з січня 2025 року, який приймається за 1 або 100 відсотків. Сума індексації, яка склалася у грудні 2024 року, у січні 2025 року не нараховується.
Отже, базовим місяцем для індексації доходів встановили січень 2025 року. Індексація грошових доходів проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103%.
Згідно з даними Зведеної таблиці індексів споживчих цін за період з 2010 по 2025 роки, у період з січня по червень 2025 року показник інфляції не досягнув рівня, необхідного для перевищення встановленого порога індексації у 103%.
Вказане, на переконання суду, також свідчить про безпідставність вимог позову про зобов`язання Головне управління Національної поліції в Чернівецькій області нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з січня 2025 року по травень 2025 року.
Стосовно вимог позову про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити доплату за службу в нічний час за кожну годину служби в нічний час у періоди служби з 01 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року, з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року, з 01 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року, з 01 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року, з 01 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року, суд зазначає таке.
Як встановлено пунктом 4 статті 91 Закону №580-VIII, однією зі спеціальних умов особливого характеру служби в поліції для певних категорій поліцейських є служба у нічний час.
Підпунктом 3 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року №988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» (далі – Постанова №988) встановлено обов`язок виплачувати поліцейським доплату за службу в нічний час – у розмірі 35 відсотків посадового окладу з розрахунку за кожну годину служби в нічний час.
Критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції України визначені Порядком та умовами виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затвердженим наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року №260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29 квітня 2016 року за №669/28799 (далі – Порядок №260).
Пунктом 11 Розділу ІІ Порядку №260 передбачено, що поліцейським, які виконують службові обов`язки в нічний час, виплачується доплата за службу в нічний час у розмірі 35 відсотків посадового окладу з розрахунку за кожну годину служби в нічний час. Службою в нічний час вважається виконання поліцейськими службових обов`язків у період з 22.00 до 06.00. Підставами для виконання службових обов`язків у нічний час є графіки нарядів та чергувань, затверджені наказами керівників підрозділів органів поліції. Облік фактичного часу служби в нічний час для нарахування доплати здійснюється керівником підрозділу, у якому проходить службу поліцейський, шляхом оформлення довідки обліку несення поліцейськими служби в нічний час за формою, визначеною в додатку 1 до цих Порядку та умов, яка до 15 числа місяця, наступного після залучення поліцейських до несення служби в нічний час, подається до фінансового підрозділу. Доплата за службу в нічний час не має постійного характеру та виплачується поліцейським, залучення яких до служби в нічний час, підтверджене вказаними вище документами, за минулий місяць одночасно з виплатою грошового забезпечення за поточний місяць.
Отже, згідно з наведеними положеннями законодавства доплата за службу в нічний час є щомісячним додатковим видом грошового забезпечення поліцейського, який входить до складу грошового забезпечення поліцейського.
Наявними у справі матеріалами підтверджується, що у період служби з 01 січня 2019 року по 10 червня 2025 року ОСОБА_1 залучалась на добові чергування, а саме: з 01 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року – 19 добових чергувань, у 2020 році позивач не залучалась до добових чергувань, з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року – 41 добове чергування, з 01 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року – 72 добових чергування, з 01 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року – 44 добових чергування, з 01 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року – 55 добових чергувань, з 01 січня 2025 року по 10 червня 2025 року – 22 добових чергування.
Проте компенсацію за роботу в нічний час позивач почала отримувати лише з січня 2025 року.
Вказані обставини щодо несення позивачем служби у нічний час у спірні періоди відповідачем у ході судового розгляду цієї справи по суті не заперечувались.
Разом з цим суд вважає безпідставними доводи відзиву про відсутність у позивача права на виплату доплат за службу у нічний час за періоди служби 2019 року та 2021-2024 років через те, що відносно позивача не оформлялись довідки обліку несення служби в нічний час, оскільки обов`язок з ведення обліку таких періодів служби поліцейських у нічний час доби покладається саме на уповноважений орган Національної поліції, в якому поліцейський проходить службу, у якого повинна міститися інформація щодо періодів несення служби, яка може бути зазначена, зокрема, у графіках нарядів та чергувань, затверджених наказами керівника підрозділу органу поліції.
Крім цього, доводи відзиву в цій частині суперечать змісту листа Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області від 29 липня 2025 року №80720-2025, підписаного заступником начальника управління С.Кішларом, в якому чітко зазначено кількість добових чергувань в розрізі років служби за період з 2019 року по 2025 рік.
Відповідно, оскільки наявними у справі матеріалами підтверджуються обставини несення позивачем служби в нічний час та залучення її на добові чергування, то суд приходить до висновку, що відповідачем не виконано встановленого Законом №580-VIII, Постановою №988 та Порядком №260 обов`язку з виплати позивачу доплати за службу в нічний час за період служби 2019 року та за 2021-2024 роки, а тому суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.
Аналогічної позиції при вирішенні спірних відносин щодо допущення органом Національної поліції протиправної бездіяльності стосовно невиплати поліцейському доплати за службу у нічний час дотримується і Сьомий апеляційний адміністративний суд, зокрема, у справах №600/5092/23-а (постанова від 11 грудня 2023 року), №120/8913/25 (постанова від 02 березня 2026 року).
Щодо вимог позивача про зобов`язання Головне управління Національної поліції в Чернівецькій області нарахувати та виплатити грошову компенсацію за всі невикористані під час проходження служби дні щорічної додаткової оплачуваної відпустки в період з 17 лютого 2006 року по 10 червня 2025 року, як одинокій матері, на утриманні якої перебувало двоє дітей віком до 15 років, одна з яких також була дитиною з інвалідністю, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в поліції, з урахуванням додаткової винагороди, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», а також з урахуванням індексації грошового забезпечення, суд зазначає таке.
Згідно з частиною першою статті 19 Закону України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року №504/96-ВР одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або які усиновили дитину, матері (батьку) особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).
Як вбачається зі змісту позову, позивач вважає, що вона мала право на надання їй відпустки, передбаченої статтею 19 Закону України «Про відпустки», у зв`язку з наявністю двох дітей віком до 15 років, одній з яких встановлено інвалідність.
На підтвердження вказаних обґрунтувань позивачем надано суду копію свідоцтва про народження старшого сина – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком якого є ОСОБА_3 , з яким позивач розірвала шлюб 17 лютого 2006 року (свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , видано повторно Вижницьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вижницького районного управління юстиції у Чернівецькій області 17 травня 2025 року).
Крім цього, позивачем надано суду докази встановлення її сину інвалідності: довідку до акта огляду МСЕК серії 12 ААГ №797168 від 19 лютого 2024 року, згідно з якою ОСОБА_2 встановлено інвалідність з дитинства (ІІІ група) по захворюванню: цукровий діабет І типу; форму індивідуальної програми реабілітації інваліда за формою, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 жовтня 2007 року №623; посвідчення серії НОМЕР_2 від 26 жовтня 2021 року, виданого УСЗН Вижницької РДА про призначення ОСОБА_2 державної соціальної допомоги у зв`язку зі встановленням інвалідності.
Також матеріалами справи підтверджується, що позивач є матір`ю неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком якої є ОСОБА_5 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 від 12 січня 2011 року, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вижницького районного управління юстиції Чернівецької області).
Таким чином, з наведеного вбачається, що у свідоцтвах про народження обох дітей позивача містяться записи про батьківство.
В контексті наведеного суд звертає увагу на те, що термін «одинока матір» на законодавчому рівні не визначено, проте відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року №9 одинокою матір`ю вважається жінка, яка не перебуває у шлюбі та у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама.
Отже, основним критерієм для визначення статусу одинокої матері є виховання та утримування дитини без участі батька.
Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року №2402-III (далі - Закон №2402-III) встановлено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Згідно з частиною першою статті 12 Закону №2402-III виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.
За змістом частин першої та другої статті 15 Закону №2402-III дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
Статтею 141 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Частинами першою, п`ятою статті 150 Сімейного кодексу України встановлено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.
Відповідно до частини першої статті 151 Сімейного кодексу України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.
Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 Сімейного кодексу України).
Статтею 155 Сімейного кодексу України встановлено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Отже, Сімейним кодексом України чітко передбачено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають (перебували) вони в шлюбі між собою. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а також утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Разом з цим суд звертає увагу на те, що впродовж періоду служби в поліції позивач не надавала відповідачу доказів того, що батько ОСОБА_2 (у тому числі після розірвання шлюбу із ОСОБА_1 17 лютого 2006 року) та батько ОСОБА_4 не брали (не беруть) участі у вихованні та утриманні дітей, як і не надавала документів, якими підтверджуються встановлення інвалідності її сину
Не було надано ОСОБА_1 і доказів наявності в неї статусу одинокої матері (такими могли бути, зокрема, але не виключно, свідоцтво про смерть батька дитини, рішення про позбавлення батьківських прав, визнання батька недієздатним, померлим, безвісно відсутнім, або ж докази відсутності в Державному реєстрі актів цивільного стану записів про батька кожного з дітей тощо).
Як стверджує відповідач у листі від 10 липня 2025 року №82513-2025, зазначені документи в матеріалах особової справи позивача відсутні.
Вказаного в ході судового розгляду цієї справи позивачем не було спростовано.
Стосовно доданих до позову довідки та характеристики Вижницького ліцею «Перша українська гімназія на Буковині» Вижницького міської ради Вижницького району Чернівецької області від 09 червня 2025 року №50, якими, на думку позивача, підтверджується відсутність участі батька ОСОБА_4 у її вихованні, суд зазначає, що вказані документи не були подані позивачем до Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області для вирішення питання про використання нею права на додаткову оплачувану відпустку, передбачену частиною першою статті 19 Закону України «Про відпустки», або ж для вирішення питання про виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні такої відпустки. Тому вказані документи не підлягають оцінці судом.
Суд зауважує, що право на вид відпустки, який передбачений статтею 19 Закону України «Про відпустку», має один з батьків, і така відпустка може бути надана працівнику у разі пред`явлення ним будь-якого належного та в установленому законом порядку засвідченого (оформленого) документа, яким підтверджується, що іншому з батьків дитини не надавався такий вид соціальної відпустки.
Водночас, як свідчать обставини справи (і на це звертав увагу відповідач у листі від 10 липня 2025 року №82513-2025, чого також не було спростовано позивачем), ОСОБА_1 не надавала Головному управлінню Національної поліції в Чернівецькій області жодних документів на підтвердження обставини невикористання вказаного виду відпустки батьками її дітей, як і жодного разу з моменту їх народження не зверталась до керівництва з рапортами про надання їй такого виду відпустки (як по інвалідності старшого сина, так і після народження другої дитини).
Щодо посилань позивача у позові на те, що 09 червня 2025 року вона зверталась до відповідача з приводу надання їй при звільненні грошової компенсації за невикористані дні вказаного виду відпустки з документами, які визначають право на надання такої відпустки, то такі суд оцінює критично, адже на їх підтвердження позивач не надала суду жодних доказів.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку про безпідставність вимог позову щодо визнання протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області у ненарахуванні та невиплаті грошової компенсації за всі невикористані ним під час проходження служби дні щорічної додаткової оплачуваної відпустки в період з 17 лютого 2006 року по 10 червня 2025 року, як одинокій матері, на утриманні якої перебувало двоє дітей віком до 15 років, одна з яких також була дитиною з інвалідністю, та щодо зобов`язання Головне управління Національної поліції в Чернівецькій області вчинити відповідні дії.
Відтак, вимоги позову в цій частині не підлягають задоволенню.
Стосовно вимог позову про зобов`язання Головне управління Національної поліції в Чернівецькій області виплатити повну суму компенсації за всі невикористані під час проходження служби в поліції дні щорічних основної та додаткової оплачуваних відпусток поліцейських з урахуванням у її складі додаткової винагороди відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» суд зазначає таке.
У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.
Пунктами 2 та 4 Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX «Про затвердження Указу Президента України “Про введення воєнного стану в Україні», визначено військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, ІНФОРМАЦІЯ_3 , командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави. Кабінету Міністрів України невідкладно: 1) ввести в дію план запровадження та забезпечення заходів правового режиму воєнного стану в Україні; 2) забезпечити фінансування та вжити в межах повноважень інших заходів, пов`язаних із запровадженням правового режиму воєнного стану на території України.
На момент виникнення спірних у цій справі відносин, як станом і на час розгляду судом цієї адміністративної справи, строк дії воєнного стану в Україні продовжено.
На виконання Указів Президента України від 24.02.2022 №64 «Про введення воєнного стану в Україні» та №69 «Про загальну мобілізацію» Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову №168.
Так, пунктом 1 вказаної Постанови №168 встановлено, що на період дії воєнного стану, зокрема, поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць.
Разом з цим, вирішуючи питання про те, чи належить передбачена Постановою №168 додаткова винагорода до виплат постійного характеру і чи підлягає вона включенню до складу місячного грошового забезпечення для визначення розміру одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції суд враховує таке. 
Зміст пункту 1 Постанови №168 чітко передбачає, що додаткова винагорода за своєю суттю є тимчасовою (непостійною) виплатою поліцейського, оскільки установлюється на період дії воєнного стану та прямо залежить від наявності (дії) в Україні правового режиму воєнного стану. Розмір додаткової винагороди не є сталим, адже вона виплачується пропорційно в розрахунку на місяць в залежності від виконання завдань та часу приймання поліцейським участі в бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії та перебування безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів. Крім того така винагорода визначається наказами командирів (начальників).
Відповідно, за відсутності хоча би однієї з указаних умов виплата додаткової винагороди не здійснюється.
Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що за своєю правовою природою, додаткова винагорода є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, вона виплачується лише у період дії воєнного стану залежно від виконання завдань і її розмір не є сталим. Підставою виплати вказаного виду грошового забезпечення є відповідний наказ командира (начальника). Наведене у сукупності свідчить про тимчасовий (несистематичний) характер вказаного виду грошового забезпечення.
Відтак, встановлена Постановою №168 додаткова винагорода не може бути врахована у розмір місячного грошового забезпечення, з якого поліцейському провадиться обрахунок грошової компенсації за всі невикористані дні відпустки.
Наведене відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 12 лютого 2026 року у справі №420/77/25, від 17 квітня 2026 року у справі №420/39934/24, від 17 серпня 2026 року у справі №520/8118/25.
Отже, оскільки додаткова винагорода, передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168, нормативно віднесена до одноразових додаткових видів грошового забезпечення, вона не має ознак виплати постійного характеру та не входить до складу місячного грошового забезпечення, яке є розрахунковою величиною для визначення розміру грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток, то відповідачем правомірно здійснено розрахунок належної позивачу грошової компенсації за невикористані дні щорічних оплачуваних відпусток без урахування додаткової винагороди.
Тому вимоги позову в цій частині також є безпідставними та не підлягають задоволенню.
Аналогічної позиції при вирішенні спірних відносин щодо правомірності невключення органом Національної поліції до складу грошової компенсації за невикористані дні щорічних оплачуваних відпусток визначеної Постановою №168 додаткової винагороди дотримується і Сьомий апеляційний адміністративний суд, зокрема, у постанові від 05 серпня 2026 року у справі №560/8219/25.
Щодо питання про включення до складу компенсації за всі невикористані під час проходження служби в поліції дні щорічних основної і додаткової оплачуваних відпусток та одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції індексації грошового забезпечення суд вважає, що правові підстави для задоволення вимог позову в цій частині відсутні, оскільки, як вбачається зі змісту повідомлення про нараховані і виплачені ОСОБА_1 суми за червень 2025 року, саме при звільненні позивача зі служби індексація грошового забезпечення їй не нараховувалась та не виплачувалась.
Суд повторно наголошує, що у 2025 році базовим місяцем для індексації доходів встановлено січень 2025 року, і така підлягає нарахуванню у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103%. Однак у період з січня по червень 2025 року показник інфляції не досягнув рівня, необхідного для перевищення встановленого порога індексації у 103%, а тому у відповідача були відсутні підстави для нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з січня 2025 року по травень 2025 року.
Крім цього, стверджуючи про виплату одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби, позивач не надала жодних доказів того, що така була виплачена саме в день звільнення зі служби, в той час як згідно з повідомленням про нараховані і виплачені ОСОБА_1 суми за червень 2025 року така станом на вказаний місяць була лише нарахована, однак не виплачена (зазначено, що з урахуванням утримання «буде» 205637,33 грн).
Отже, у цій частині вимог позов не підлягає задоволенню.
Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Згідно статей 74-76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Згідно частин першої-третьої статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивач довів наявність підстав для часткового задоволення заявлених вимог. Відповідно, відповідач довів суду правомірність своїх дій у спірних відносинах лише в частині.
Відповідно до частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України у резолютивній частині рішення (окрім іншого) зазначається розподіл судових витрат.
Відповідно до частини першої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
За приписами частини сьомої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
З матеріалів справи вбачається, що позивачем за подання до суду цього позову сплачено судовий збір у сумі 1211,20 грн.
Зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, судовий збір підлягає стягненню з відповідача в сумі 605,60 грн на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області.
Керуючись статтями 9, 72, 73, 74-76, 77, 90, 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 під час проходження служби в поліції у період з 01 червня 2016 року по 31 жовтня 2017 року.
Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Чернівецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 червня 2016 року по 31 жовтня 2017 року.
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 доплати за службу у нічний час за кожну годину служби у нічний час за періоди служби з 01 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року, з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року, з 01 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року, з 01 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року, з 01 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року.
Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Чернівецькій області провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 доплату за службу у нічний час за кожну годину служби у нічний час за періоди служби з 01 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року, з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року, з 01 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року, з 01 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року, з 01 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року.
У задоволенні іншої частини вимог позову ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 605,60 грн за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 14 вересня 2026 року.

Повне найменування учасників справи: позивач – ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ); відповідач – Головне управління Національної поліції в Чернівецькій області (вул. Головна, 24, м. Чернівці, код ЄДРПОУ 40109079).

Суддя О.П. Лелюк