Справа № 183/13211/25
№ 1-кп/183/1650/26
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 липня 2026 року м. Самар

Самарівський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:
головуючої    ОСОБА_1 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Самар в залі Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області об`єднане кримінальне провадження, за обвинуваченням:
ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Новомосковськ Дніпропетровської області, з базовою середньою освітою, громадянина України, не одруженого, який на утриманні неповнолітніх дітей та інших осіб не має, військовослужбовця військової служби за мобілізацією, який проходить військову службу на посаді стрільця-помічника гранатометника 2 парашутно-десантного відділення 3 парашутно-десантного взводу 16 парашутно-десантної роти 4 парашутно-десантного батальйону військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат», проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121, ч.5 ст.407 КК України, -
за участі:
прокурора        ОСОБА_4 ,
захисника         ОСОБА_5 ,
обвинуваченого   ОСОБА_3 , 
ВСТАНОВИВ:

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №166 від 18.08.2025 року солдата ОСОБА_3 призначено на посаду стрільця-помічника гранатометника 2 парашутно-десантного відділення 3 парашутно-десантного взводу 16 парашутно-десантної роти 4 парашутно-десантного батальйону військової частини НОМЕР_1 та поставлено на всі види забезпечення.
Таким чином, солдат ОСОБА_3 в розумінні вимог ст.ст. 18, 19, 22, 401, диспозиції ст. 407 КК України, є військовослужбовцем, тобто суб`єктом вказаного злочину, та останньому було достеменно відомо про несення військової служби під час воєнного стану.
Згідно ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, які проходять військову службу відповідно до законодавства.
Будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією на особливий період, солдат ОСОБА_3 відповідно до вимог ст. ст. 9, 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1 – 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, суворо дотримуватися Статутів Збройних Сил України, бути дисциплінованим, не допускати негідних вчинків самому та утримувати від них інших військовослужбовців.
Відповідно до ст. 12 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові.
За приписами статей 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, необхідність забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, проведення занять з бойової підготовки, підтримання внутрішнього порядку, військової дисципліни та виконання службових обов`язків зобов`язують військовослужбовців у службовий час постійно знаходитись в розташуванні військової частини або місці служби і не залишати їх без дозволу командира (начальника).
Відповідно до п.п. 1, 3 ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять), чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).
Проте, солдат ОСОБА_3 достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеним вище законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, та маючи можливість належно їх виконувати, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, тобто діючи з прямим умислом, свідомо допустив їх порушення та вчинив військовий злочин проти встановленого порядку проходження військової служби за наступних обставин. 
Так, з метою виконання завдань за призначенням особовий склад військової частини НОМЕР_1 , в тому числі і солдат ОСОБА_3 розташувались поблизу населеного пункту АДРЕСА_2 (більш детальна адреса не підлягає розголошенню в умовах воєнного стану).
Реалізуючи свій злочинний намір, солдат ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем за мобілізацією на особливий періоді проходячи її на посаді стрільця-помічника гранатометника 2 парашутно-десантного відділення 3 парашутно-десантного взводу 16 парашутно-десантної роти 4 парашутно-десантного батальйону військової частини НОМЕР_1 , в порушення вимог ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 9, 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1–4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи умисно, з метою тимчасового ухилення від військової служби, з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, 10 жовтня 2025 року самовільно залишив місце розташування підрозділу в районі населеного пункту Петропавлівка Синельниківського району Дніпропетровської області, чим незаконно припинив виконувати свій конституційний обов`язок по захисту Вітчизни, незалежності, територіальної цілісності України, проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його із виконанням обов`язків з військової служби та продовжував ухилятися до 12 грудня 2025 року, тобто до часу встановлення працівниками правоохоронного органу його місця знаходження, а саме на території м. Самар Дніпропетровської області.
Крім того, згідно ст. 1 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»  воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
На підставі Указу Президента України «Про введення воєнного стану в України» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX, в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб введено воєнний стан, який в подальшому продовжений.
Відповідно до ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.
Поряд із цим, відповідно до ст.ст. 3, 28, 29, 68 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, кожен має право на повагу до його гідності, ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню, кожна людина має право на особисту недоторканість та кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині)  ОСОБА_3 , який зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , поставлено на всі види забезпечення, призначено на посаду стрілець – помічник гранатометника 2 парашутно-десантного відділення 3 парашутно-десантного взводу 16 парашутно-десантної роти 4 парашутно-десантного батальйону військової частини НОМЕР_1 
Будучи військовослужбовцем, солдат ОСОБА_3 , відповідно до вимог ст. ст. 9, 11, 13, 14, 16, 49, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року № 551-ХIV «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України», зобов`язує кожного військовослужбовця, зокрема, додержуватися Конституції України та інших законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів, додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету, дорожити честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України, не допускати самому і стримувати інших військовослужбовців від негідних вчинків, бути дисциплінованими, зразками високої культури, скромності й витримки.
Крім того, являючись військовослужбовцем Збройних Сил України, солдат ОСОБА_3 , відповідно до вимог ст.ст. 20, 21, 22, 221 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України достеменно знав, що військовослужбовці мають право застосовувати спеціальні засоби, засоби фізичного впливу та зброю особисто або у складі підрозділу: для захисту свого здоров`я і життя, а також здоров`я і життя інших військовослужбовців і цивільних осіб від нападу, якщо іншими способами й засобами захистити їх у даній ситуації неможливо та тощо.
Проте, в порушення вимог вищезазначених нормативних актів, солдат ОСОБА_3 , діючи умисно, тобто усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, вчинив злочин проти життя та здоров`я особи, а саме умисне тяжке тілесне ушкодження.
Так, 07 грудня 2025 року приблизно о 07.30 годині солдат    ОСОБА_3  перебував разом із співмешканкою    ОСОБА_6  за місцем спільного проживання в приміщенні будинку АДРЕСА_3 , де у останніх виник словесний конфлікт з приводу ревнощів ОСОБА_3 . Під час вказаної ситуації у солдата ОСОБА_3 виник прямий умисел, спрямований на спричинення ОСОБА_6 тяжких тілесних ушкоджень.
Реалізуючи вказаний умисел, солдат ОСОБА_3 , 07 грудня 2025 року приблизно о 07.35 годині, перебуваючи разом із співмешканкою ОСОБА_6 за вищезазначеною адресою, діючи з прямим умислом, на ґрунті ревнощів, з метою спричинення ОСОБА_6 тяжких тілесних ушкоджень, наблизився до ОСОБА_6 та завдав їй 2 удари правим кулаком в область живота з лівої сторони, чим спричинив їй тілесні ушкодження у виді закритої тупої травми живота, яка супроводжувалась розривом селезінки, що привело до внутрішньочеревної кровотечі, постгеморагічної анемії середнього ступеня важкості, геморагічного шоку, забою лівої половини грудної клітини, які у своїй сукупності за ступенем тяжкості відносяться до тяжкого тілесного ушкодження, що небезпечне для життя.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3  вину у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, визнав повністю та підтвердив обставини, які лягли в основу обвинувачення, у скоєному розкаявся. Також обвинувачений ОСОБА_3 вину в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України визнав повністю та суду пояснив, що конфлікт зі співмешканкою ОСОБА_6 виник на ґрунті його ревнощів, він вдарив потерпілу два рази кулаком у живіт. В скоєному розкаюється.
В судовому засіданні були досліджені докази вини обвинуваченого 
 ОСОБА_3 , а саме:
- показаннями потерпілої ОСОБА_7 про те, що обвинувачений ОСОБА_3 був її співмешканцем. 07.12.2025 року приблизно о 07.00 годині вона з ОСОБА_3 приїхала з роботи додому. ОСОБА_3 побачив в її телефоні не підписаний номер та став ревнувати. Відразу наніс правою рукою два удари їй в лівий бік тулубу. В лікарні на знімку побачили, що в неї пошкоджена селезінка. Лікарям сказала, що впала через кота, бо боялася ОСОБА_3 .В лікарні пробула до 26.12.2025 року. За цей час ОСОБА_3 їй нічим не допомагав. Коли ОСОБА_3 все розповів її мамі, остання написала заяву в поліцію;
- витяг з кримінального провадження, відомості про яке внесені 08.12.2025 року до ЄРДР за № 12025042350001554
(т. 1, а.п.82-83);
- протокол огляду місця події від 09.12.2025 року, відповідно до якого було оглянуто відкриту ділянку місцевості ділянки № 1 садового товариства «Лісова Новинка», в ході огляду зафіксована обстановка після скоєння кримінального правопорушення
(т. 1, а.п. 86-92);
- довідка КП «Центральна регіональна лікарня інтенсивного лікування Самарівського району» від 08.12.2025 року про те, що у ОСОБА_6 встановлений діагноз: тупа травма живота. Розрив селезінки. Внутрішньочеревна кровотеча. Постгеморагічна анемія. Геморагічний шок. ЗТГК, забій правої половини грудної клітини. Множинні синці, садна обличчя, кінцівок, тулубу
(т. 1, а.п. 99);
- протокол огляду речей від 13.12.2025 року, в ході проведення якого оглянуті смс-повідомлення з телефону потерпілої ОСОБА_6 
(т. 1, а.п. 105-107);
- постанова про визнання та долучення речових доказів від 13.12.2025 року, відповідно до якої мобільний телефон «motog24» визнаний речовим доказом
(т. 1, а.п. 108);
- протокол проведення слідчого експерименту від 15.12.2025 року за участі підозрюваного ОСОБА_3 , в ході проведення якого останній показав та розповів про обставини скоєння кримінального правопорушення
(т. 1, а.п. 131-133);
- протокол проведення слідчого експерименту від 26.12.2025 року за участі потерпілої ОСОБА_6 , в ході проведення якого остання показала та розповіла про обставини скоєння відносно неї кримінального правопорушення
(т. 1, а.п. 138-140);
- протокол тимчасового доступу до речей та документів від 29.01.2026 року, відповідно до якого вилучено оригінал карта стаціонарного хворого ОСОБА_6 
(т. 1, а.п. 147-149);
- постанова про визнання речовими доказами від 29.01.2026 року, відповідно до якого оригінал карта стаціонарного хворого ОСОБА_6 визнано речовим доказом
(т. 1, а.п. 150);
- висновок експерта № 29/Е від 02.02.2026 року, відповідно до якого при проведенні судово-медичної експертизи потерпілої виявлені тілесні ушкодження у виді закритої тупої травми живота, яка супроводжувалася розривом селезінки, що привело до внутрішньочеревної кровотечі, постгеморагічної анемії середнього ступеню важкості, геморагічного шоку, забою лівої половини грудної клітини, які в своїй сукупності за ступенем тяжкості відносяться до тяжкого тілесного ушкодження, що небезпечне для життя, виникли від дії тупого твердого предмету та предметів з обмеженою контактуючою поверхнею, та за давністю утворення можуть відповідати даті події, вказаній в постанові та потерпілою (07.12.2025 року), що підтверджується даними медичних документів. Враховуючи характер та локалізацію знайдених тілесних ушкоджень, потерпілій була заподіяна, як мінімум, одна травматична дія
(т. 1, а.п. 153-154);
- висновок експерта № 32/Е від 04.02.2026 року виявлені при проведенні судово-медичної експертизи у потерпілої тілесні ушкодження могли утворитися при механізмі, вказаному підозрюваним під час проведення слідчого експерименту від 15.12.2025 року за його участі, виникли від дії тупого твердого предмету з обмеженою контактуючою поверхнею, яким могла бути рука людини, зажата у кулак, утворення вищезазначених тілесних ушкоджень від дії долоні руки людини малоймовірно. Виявлені при проведенні судово-медичної експертизи у потерпілої тілесні ушкодження могли утворитися при механізмі, вказаному потерпілою під час проведення слідчого експерименту від 26.12.2025 року за її участі, виникли від дії тупого твердого предмету з обмеженою контактуючою поверхнею, яким могла бути рука людини, зжата у кулак
(т. 1, а.п. 156-158);
- витяг з ЄРДР у кримінальному провадженні, відомості по якому внесені 12.12.2005 року за № 12025042350001580 за ч. 5 ст. 407 КК України
(т. 1, а.п. 214);
- акт службового розслідування відносно військовослужбовця ОСОБА_3 за фактом самовільного залишення військової частини
(т. 1, а.п. 216-224).

Дослідивши наведені докази, суд вважає, що вони є належними та допустимими, оскільки вони, кожний окремо, а також в сукупності прямо підтверджують існування обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також вони є достовірними, оскільки отримані в порядку, встановленому КПК України. Аналізуючи досліджені в судовому засіданні докази, суд вважає вину обвинуваченого ОСОБА_3  встановленою та доведеною, а його дії підлягають кваліфікації:
- за ч. 5 ст. 407 КК України, як самовільне залишення місця служби без поважних причин військовослужбовцем, вчинене в умовах воєнного стану; 
- за ч. 1 ст. 121 КК України як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило втрату будь-якого органу.
Вирішуючи питання про призначення виду та розміру покарання 
 ОСОБА_3  відповідно до ст.ст. 50-52 КК України, суд обставин, які обтяжують покарання, визначених ст. 67 КК України, не встановив. 
Обставинами, які пом`якшують покарання, визначеними ст. 66 КК України, слід вважати щире каяття ОСОБА_3 . 
Також суд враховує, що ОСОБА_3  раніше не судимий, на обліку лікарів нарколога та фтизіатра не перебуває, бажає продовжити службу в ЗСУ. 
Санкція ч. 5 ст. 407 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 10 років. 
Санкція ч. 1 ст. 121 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі від 5 до 8 років.

З урахуванням обставин скоєння кримінального правопорушення, його наслідків, а також обраної позиції обвинуваченим ОСОБА_3 , який вину в скоєнні кримінальних правопорушень визнав повністю, розкаявся в скоєному, приніс свої пробачення потерпілій, те, що ОСОБА_3 при можливості бажає продовжити службу в ЗСУ, суд вважає, що призначення обвинуваченому максимального покарання у виді позбавлення волі, буде занадто суворим, а призначення мінімального покарання належним чином сприятиме виправленню обвинуваченого та попередженню вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Захисником обвинуваченого ОСОБА_3 – адвокатом ОСОБА_5 суду була надана письмова згода командира військової частини НОМЕР_2 на продовження проходження військової служби. Вислухавши клопотання та розглянувши письмову згоду, суд прийшов до таких висновків. 
У відповідності до ч. 5 ст. 407 КПК України особа, яка під час дії воєнного стану вперше вчинила кримінальне правопорушення, передбачене статтями 407, 408 цього Кодексу, може бути звільнена від кримінальної відповідальності в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством України, якщо вона добровільно звернулася із клопотанням до слідчого, прокурора, суду про намір повернутися до цієї або іншої військової частини або до місця служби для продовження проходження військової служби та за наявності письмової згоди командира (начальника) військової частини (установи) на продовження проходження такою особою військової служби.
ОСОБА_3 дійсно вперше вчинив кримінальне правопорушення, передбачене статтею 407 КК України. Однак умовою звільнення його від кримінальної відповідальності на підставі цієї статті є повернення до місця служби. При цьому ОСОБА_3 скоїв інше кримінальне правопорушення, та суд вважає, що його вина в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України є доведеною. Тому за цих обставин ОСОБА_3 не може повернутися до місця служби, в зв`язку з чим в задоволенні цього клопотання необхідно відмовити.

Долю речових доказів необхідно вирішити відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 370, 371, 374 КПК України, суд,

У Х В А Л И В:

ОСОБА_3  визнати винуватим у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 5 ст. 407 КК України, та призначити покарання:
- за ч.1 ст.121 КК України – у виді 5 років позбавлення волі;
- за ч.5 ст.407 КК України – у виді 5 років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання призначених покарань, остаточно призначити  ОСОБА_3  покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років 1 місяць.

Строк відбування покарання  ОСОБА_3  рахувати з моменту фактичного затримання, а саме з 12.12.2025 року.

Зарахувати обвинуваченому  ОСОБА_3  у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з моменту затримання, а саме з 12.12.2025 року по 10.07.2026 року включно, із розрахунку 1 день тримання під вартою за 1 день позбавлення волі, а також зарахувати у строк відбування покарання строк з 10.07.2026 року по дату набрання вироком законної сили. 

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в умовах гауптвахти  ОСОБА_3  залишити до набрання вироком законної сили, але не більше 60 діб з дня ухвалення даного вироку.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22.12.2025 року на речовий доказ, а саме мобільний телефон «motog24».

Речовий доказ:
- мобільний телефон «motog24», що належить ОСОБА_6 , - повернути потерпілій (т. 1, а.п. 108);
- оригінал карта стаціонарного хворого ОСОБА_6 , - повернути потерпілій (т. 1, а.п. 150).

В задоволенні клопотання сторони захисту про звільнення  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, на підставі ч. 5 ст. 401 КК України – відмовити.

Копію вироку вручити обвинуваченому та прокурору негайно, після його проголошення.

Вирок може бути оскаржений до Дніпровського апеляційного суду через Самарівський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом 30 днів з дня його проголошення, а засудженим  ОСОБА_3 , який тримається під вартою, в той же строк та в той же порядок, після отримання копії вироку.

Суддя      ОСОБА_1