Справа № 352/2874/25 
Провадження № 22-ц/4808/1484/26 
Головуючий у 1 інстанції СТРУТИНСЬКИЙ Р. Р. 
Суддя-доповідач Мальцева Є.Є. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 серпня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Мальцевої Є.Є.,
суддів: Девляшевського В.А., Максюти І.О.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Укр Кредит Фінанс" на рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 19 травня 2026 року, ухвалене судом у складі головуючого судді Струтинського Р.Р. у м. Івано-Франківськ, у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Укр Кредит Фінанс" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

у с т а н о в и в:

16 грудня 2025 року позивач звернувся в суд з позовом до відповідачки про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 75 143,8 грн та судових витрат.
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 27.11.2024 між ТОВ «Укр Кредит Фінанс» та відповідачкою ОСОБА_1 за допомогою Веб-сайту (credos.com.ua), який є сукупністю інформаційних та телекомунікаційних систем ТОВ «Укр Кредит Фінанс», у рамках якої реалізуються технології обробки інформації з використанням технічних і програмних засобів і, які у процесі обробки інформації діють як єдине ціле, укладено електронний договір про відкриття кредитної лінії № 1476-7173. На виконання вимог договору, позичальнику надано одноразовий ідентифікатор А8328, для підписання кредитного договору № 1476-7173 від 27.11.2024, підтвердження ознайомлення з Правилами та інших супутніх документів. Відповідно до умов кредитного договору кредитодавець взяв на себе зобов`язання надати відповідачці кредит для задоволення особистих потреб, на наступних умовах: сума кредиту 16000 грн; строк кредитування 300 днів; базовий період* 14 днів; комісія за видачу кредиту 20,00% від суми кредиту, знижена % ставка – 0,90% в день, стандартна ставка 1,00% в день. Також, 10.12.2024 між ОСОБА_1 та ТОВ «Укр Кредит Фінанс» укладено Додаткову угоду №1 до договору про відкриття кредитної лінії № 1476-7173, відповідно до умов якої відповідачці надано додаткові кредитні кошти в сумі 4000 грн. 12.12.2024 між ОСОБА_1 та ТОВ «Укр Кредит Фінанс» укладено Додаткову угоду №2 до договору про відкриття кредитної лінії № 1476-7173, відповідно до умов якої відповідачці надано додаткові кредитні кошти в сумі 9 500 грн. 14.04.2025 між ОСОБА_1 та ТОВ «Укр Кредит Фінанс» укладено Додаткову угоду №3 до договору про відкриття кредитної лінії № 1476-7173, відповідно до умов якої відповідачці надано додаткові кредитні кошти в сумі 5 400 грн. Кредитодавець виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, надавши відповідачці кредитні кошти відповідно до умов укладеного кредитного договору та додаткових угод. Позивач (через партнера АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з яким укладено договір № 4010 про надання послуг в системі LiqPay від 02 грудня 2019 року) видав відповідачці кредитні кошти на картковий рахунок, вказаний відповідачкою в особистому кабінеті, що підтверджується квитанцією АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про перерахування коштів від ТОВ «Укр Кредит Фінанс» через систему платежів LiqPay на підставі договору № 4010 від 02.12.2019 на карту отримувача (відповідача), чим виконав свої зобов`язання за договором своєчасно та в повному обсязі. Відповідачка всупереч умов кредитного договору порушила вищезазначені умови кредитного договору і в кінцевому підсумку не повернула в повному обсязі кредит, а також не виконала в повному обсязі всі інші свої грошові зобов`язання перед кредитодавцем за договорами. Станом на 21.10.2025 загальний розмір заборгованості відповідачки за кредитним договором становить 75143,80 грн, з яких заборгованість за кредитом 20258,86 грн, заборгованість за нарахованими відсотками 39683,81 грн, заборгованість за відсотками річних на підставі ст. 625 ЦК України 15201,13 грн. 
Просив стягнути з відповідачки на користь позивача вказану заборгованість, та понесені судові витрати.

Тисменицький районний суд Івано-Франківської області рішенням від 19 травня 2026 року позов ТОВ «Укр Кредит Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнив частково.
Стягнув з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Укр Кредит Фінанс» заборгованість за кредитним договором № 1476-7173 від 27.11.2024 в розмірі 36 605 грн 61 коп, що складається з 12 321,09 грн заборгованості за тілом кредиту, 24 284,52 грн заборгованості за відсотками, та 1 179 грн 95 коп витрат по сплаті судового збору, а всього 37 785 грн 56 коп.
Не погоджуючись з таким рішенням, представник ТОВ «Укр Кредит Фінанс» звернулася до апеляційного суду з апеляційною скаргою. ТОВ «Укр Кредит Фінанс» вважає, що вищезазначене рішення є таким що прийнято з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи та неправильним застосуванням судом норм матеріального права.
Щодо погодження між сторонами відсоткової ставки та підстав нарахування процентів Відповідачу за користування кредитом протягом строку кредитування. Судом першої інстанції було встановлено, що 27.11.2024 року між ТОВ “Укр Кредит Фінанс” та ОСОБА_1 за допомогою Веб-сайту (credos.com.ua), який є сукупністю інформаційних та телекомунікаційних систем ТОВ «Укр Кредит Фінанс», у рамках якої реалізуються технології обробки інформації з використанням технічних і програмних засобів, і які у процесі обробки інформації діють як єдине ціле, було укладено електронний Договір про відкриття кредитної лінії № 1476-7173. 
Також Додатковою угодою від 10.12.2024 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Укр Кредит Фінанс» було укладено Додаткову угоду до Договору про відкриття кредитної лінії № 1476-7173, відповідно до умов якої відповідачу було надано додаткові кредитні кошти у кредит за Договором у сумі 4 000,00 грн. Крім того, 12.12.2024 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс» було укладено Додаткову угоду до Договору про відкриття кредитної лінії № 1476-7173, відповідно до умов якої відповідачу було надано додаткові кредитні кошти у кредит за Договором у сумі 9 500,00 грн. Крім того, 14.04.2025 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» було укладено Документ сформований в системі «Електронний суд» 25.06.2026 4 Додаткову угоду до Договору про відкриття кредитної лінії № 1476-7173 (далі – Додаткова угода), відповідно до умов якої Відповідачу було надано додаткові кредитні кошти у кредит за Договором у сумі 5 400,00 грн.
Відповідно до п. 4.4. кредитного договору № 1476-7173 Базовий період складає 14 календарних днів. Перебіг першого Базового періоду починається з дати надання/видачі Кредиту та закінчується в дату останнього календарного дня першого Базового періоду. Перебіг кожного наступного Базового періоду починається з наступної дати за датою закінчення попереднього Базового періоду. Перебіг останнього Базового періоду закінчується в останній день строку дії цього Договору. Відповідно до п. 4.9. строк кредитування, тобто, строк на який надається Кредит Позичальнику - 300 календарних днів з моменту перерахування Кредиту позичальнику. Дата повернення (виплати) кредиту - 22.09.2025 року.
Відповідно до п.2.7. Додаткових угод сторони домовились продовжити строк кредитування.
Відповідно до п. 2.7 Додаткової угоди від 10.12.2024 року сторони домовились продовжити строк кредитування на 13 днів, встановивши, що після укладення цієї Додаткової угоди строк кредитування з урахуванням його продовження складає з моменту укладення Додаткової угоди до його закінчення 300 (триста) календарних днів. З урахуванням цього загальний строк кредитування за Договором становить 313 днів, а строк дії Договору визначається у порядку, передбаченому Договором. 
Відповідно до п. 2.7 Додаткової угоди від 12.12.2024 року сторони домовились продовжити строк кредитування на 2 дні. З урахуванням цього загальний строк кредитування за Договором становить: 315 днів Відповідно до п. 2.7 Додаткової угоди від 14.04.2025 року Сторони домовились продовжити строк кредитування на 123 днів, встановивши, що після укладення цієї Додаткової угоди строк кредитування з урахуванням його продовження складає з моменту укладення Додаткової угоди до його закінчення 300 (триста) календарних днів. З урахуванням цього загальний строк кредитування за Договором становить 438 днів, а строк дії Договору визначається у порядку, передбаченому Договором. 
Отже, звертає увагу суду, що базовий період – строк протягом якого боржник (позичальник) бажає сплачувати саме проценти за користування кредитом (в даному випадку – 14 днів), який він сам обирає при заповнення заявки на отримання грошових коштів. А строк кредитування – строк на який видаються грошові кошти, якими він може користуватися (в даному випадку – 438 днів).
Відповідно до договору стандартна процентна ставка становить 1.00% за кожен день користування кредитом (вказана процентна ставка застосовується протягом всього строку дії цього Договору, за виключенням строку використання Позичальником права користування Кредитом за зниженою процентною ставкою). Знижена процентна ставка становить 0.90% за кожен день користування Кредитом.
Відповідач правом споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладення кредитного договору протягом чотирнадцяти днів не скористалась та продовжувала користуватись кредитом на погоджених між сторонами умовах. Отже, вказані умови кредитного договору не можна вважати несправедливими, оскільки розмір відсотків за користування кредитними коштами сторонами договору визначено за спільною згодою, що відповідає принципу свободи договору, закріпленому ст. 627 ЦК України.
Щодо правомірності нарахування процентів, передбачених статтею 625 ЦК України вказує, що відповідно до статті 625 Цивільний кодекс України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Зазначені нарахування не є неустойкою у розумінні штрафних санкцій, а виступають способом захисту майнового права кредитора. Позивач має законні та обґрунтовані підстави для нарахування та стягнення з Відповідача процентів, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, як способу захисту порушеного грошового зобов`язання.
Зауважує, що з наданого до позовної заяви розрахунку заборгованості вбачається, що він відповідає вимогам Закону, є чітким, зрозумілим, узгоджується з умовами кредитного договору, з нього вбачається основний борг, нараховані відсотки, сума платежу та залишок нарахованих не погашених відсотків відповідачем. Крім того, звертаю увагу суду, що відповідно до вищезазначеного розрахунку штраф та пеня стосовно ОСОБА_1 не нараховувались, а одноразова комісія була нарахована за видачу кредитних коштів та не нараховувалася як санкція до відповідача.
Крім того, сплачуючи кредит, відповідач вчинила конклюдентні дії, що свідчать про прийняття укладеного Кредитного договору, який створив для нього певні цивільні права та обов`язки, частину з яких було реалізовано.
Відповідно до умов Договору у разі прострочення позичальником сплати процентів за видачу кредиту за користування Кредитом на строк понад один календарний місяць, кредитодавець має право вимагати від позичальника повернення кредиту в повному обсязі та сплати процентів за весь строк фактичного користування кредитом до настання дати закінчення строку кредитування. Кредитодавець відповідно до умов кредитного договору направив позичальнику вимогу про усунення порушень умов кредитного договору № 1476-7173 від 27.11.2024 року щодо сплати процентів, однак дана вимога була проігнорована позичальником, порушення не усунуто. Отже, позивач законно нарахував проценти за користування кредитом (згідно п. 4.6. та 10.2. кредитного договору) протягом строку договору, що визначені в п. 4.9. кредитного договору.
Як наслідок, суд помилкового здійснив власник розрахунок заборгованості, оскільки здійснив неправильний перерозподіл сплачених Відповідачем коштів, що не відповідає ані умовам договору, ані вимогам спеціального законодавства.
Просить рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 19 травня 2026 року в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № 1476-7173 від 27.11.2024 року у розмірі 36 605,61 грн та судовий збір в розмірі 1179, 95 грн скасувати, прийняти нове рішення про стягнення з ОСОБА_1 загальну суму заборгованості за кредитним договором № 1476-7173 від 27.11.2024 року в розмірі 75 143,80 гривень, що складається із заборгованості за кредитом – 20 258,86 гривень та заборгованості за нарахованими процентами – 39 683,81 гривень, заборгованості за процентами річних на підставі ст. 625 ЦК – 15 201,13 гривень.

Відповідач не скористалася своїм правом подання відзиву на апеляційну скаргу, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Із матеріалів справи вбачається, що ціна позову в даній справі є менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 328 x 30 = 99 840 грн), тому справа відноситься до категорії малозначних справ в силу вимог закону. 
Згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час та місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.
Інформація про призначення даної справи до розгляду у апеляційному суді без повідомлення учасників справи завчасно розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Суд установив, що 27.11.2024 між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та відповідачкою ОСОБА_1 за допомогою Веб-сайту (credos.com.ua), який є сукупністю інформаційних та телекомунікаційних систем ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС», в рамках якої реалізуються технології обробки інформації з використанням технічних і програмних засобів і, які у процесі обробки інформації діють як єдине ціле, укладено електронний договір про відкриття кредитної лінії № 1476-7173. На виконання зазначених вимог, позичальнику надано одноразовий ідентифікатор НОМЕР_1 для підписання кредитного договору № 1476-7173 від 27.11.2024, підтвердження ознайомлення з правилами та інших супутніх документів (а.с.11-21). Разом з правилами відкриття кредитної лінії, паспортом споживчого кредиту, таблицею обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором (графік платежів за договором) відповідно до методики Національного банку України складають єдиний договір, в якому визначаються всі його істотні умови, та з яким позичальник попередньо ознайомлений. 
Відповідно до умов кредитного договору кредитодавець надав відповідачці кредит для задоволення особистих потреб, на наступних умовах: сума кредиту 16000 грн; строк кредитування 300 днів; базовий період* 14 днів; стандартна % ставка 1% в день, знижена % ставка 0,90%.
10.12.2024 між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та відповідачкою ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до договору про відкриття кредитної лінії № 1476-7173, згідно якої остання отримала додаткові кошти в розмірі 4000 грн, строком 300 днів. Після надання позичальнику додаткових коштів, позичальник зобов`язалася повернути кредитодавцю суму коштів у розмірі 20000 грн, сторони домовилися продовжити строк кредитування на 13 днів, установивши загальний строк кредитування з урвахуванням його продовження становить 313 днів.
12.12.2024 між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та відповідачкою ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до договору про відкриття кредитної лінії № 1476-7173, згідно якої остання отримала додаткові кошти в розмірі 9500 грн, строком 300 днів. Після надання позичальнику додаткових коштів, позичальник зобов`язалася повернути кредитодавцю суму коштів у розмірі 29500 грн, сторони домовилися продовжити строк кредитування на 2 дні, встановивши загальний строк кредитування з урвахуванням його продовження становить 315 днів.
14.04.2025 між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та відповідачкою ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до договору про відкриття кредитної лінії № 1476-7173, згідно якої остання отримала додаткові кошти в розмірі 5400 грн, строком 300 днів. Після надання позичальнику додаткових коштів, позичальник зобов`язалася повернути кредитодавцю суму коштів у розмірі 21446,02 грн, сторони домовилися продовжити строк кредитування на 123 днів, установивши загальний строк кредитування з урвахуванням його продовження становить 438 днів.
Згідно довідки ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» про перерахування суми кредиту №1476-7173 від 27.11.2024, позивачем видано відповідачці кошти через платіжну систему LiqPay на загальну суму 34900 грн, також остання не заперечила отримання вказаних кредитних коштів.
Договір і додаткові угоди укладені шляхом обміну електронними повідомленнями, підписані сторонами у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію».
Згідно розрахунку, наданого позивачем, заборгованість відповідачки за кредитним договором станом на 21.10.2025 становить 75143,80 грн, з яких основний борг 20258,86 грн, залишок відсотків 39683,81 грн та залишок відсотків за ст. 625 ЦК України 15201,13 грн.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, здійснивши перерахунок заборгованості у рахуванням часткових погашень, здійснених відповідачкою, встановив, що заборгованість відповідачки за відсотками становить 24284,52 грн, заборгованість за тілом кредиту становить 12321,09 грн.
Апеляційний суд, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дійшов такого висновку.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» № 675-VIII (надалі - Закон № 675-VIII) від 03 вересня 2015 року, який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.
У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.
Згідно зі ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію».
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010 (провадження №14-308цс18) зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Електронний договір № 1476-7173 укладений між ТОВ «Укр кредит фінанс» та ОСОБА_1 27.11.2024 року шляхом використання нею електронного цифрового підпису.
У договорі сторони обумовили усі його істотні умови, тому підписавши його, відповідачка тим самим засвідчила свою згоду та взяла на себе зобов`язання виконувати такі умови.
Позивачем надано належні та допустимі докази перерахування кредитних коштів.
Крім того, встановлено, що додаткові угоди до договору від 10.12.2024, 12.12.2024, 14.04.2025, укладені в спосіб визначений чинним законодавством України з повним дотриманням вимог щодо їх укладення із зазначенням умов, які жодним чином не порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», порядок надання та повнота наданої інформації відповідають вимогам Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».
Згідно з розрахунку, наданого позивачем, заборгованість відповідачки за кредитним договором станом на 21.10.2025 становить 75143,80 грн, з яких основний борг 20258,86 грн, залишок відсотків 39683,81 грн та залишок відсотків за ст. 625 ЦК України 15201,13 грн.

Суд установив, що відповідачка частково погасила заборгованість за кредитним договором у розмірі 48 364,99 грн.

Окрім цього, на підставі пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України позичальник у період дії воєнного стану звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, у зв`язку з чим будь-які нарахування за вказаною статтею підлягають повному виключенню з розрахунку заборгованості.
У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Верховною Радою України прийнято Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» №2120-IX від 15 березня 2022 року, яким, зокрема розділ IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» доповнено пунктом 6-1 такого змісту: «6-1. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після дня його припинення або скасування у разі прострочення споживачем виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. У разі допущення такого прострочення споживач звільняється, зокрема, від обов`язку сплати кредитодавцю неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з причин інших, ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 ЦК України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період, зазначений у цьому пункті. Норми цього пункту поширюються, у тому числі, на кредити, визначені частиною другою статті 3 цього Закону. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за таким договором, підлягають списанню кредитодавцем».
Пункт 6-1 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» виключено на підставі ЗУ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» №3498-IX від 22 листопада 2023 року.
Також, згідно з Законом України «Про внесення змін до ПК України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» 2120-IX від 15 березня 2022 року розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пункт 18 такого змісту: У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
На час розгляду справи положення пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України є чинними.
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦК України основу цивільного законодавства України становить Конституція України.
Основним актом цивільного законодавства є ЦК України (частина 2 статті 4 ЦК України).
Отже, частина 2 статті 4 ЦК України закріплює пріоритет норм цього Кодексу над нормами інших законів. До того ж такий спосіб вирішення колізії норм ЦК України з нормами інших законів - з констатацією пріоритету норм цього Кодексу над нормами інших законів підтримувався як Конституційним Судом України (Рішення від 13 березня 2012 року у справі №5-рп/2012), так і Верховним Судом України (постанови від 30 жовтня 2013 року у справі №6-59цс13, від 16 грудня 2015 у справі №6-2023цс15). Вказане узгоджується і з правовою позицією, висловленою у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 17), від 18 січня 2022 року у справі №910/17048/17 (пункт 78), від 29 червня 2022 року у справі №477/874/19 (пункт 69)).
Також Верховний Суд вже робив висновки щодо застосування пункту 18 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів. Зокрема, вказувалося, що на договір про надання поворотної фінансової допомоги (позики) розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (див.: постанову Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі №910/8349/22); на кредитний договір розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (див.: постанову Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року у справі №706/68/23).
Тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною другою статті 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Відмовляючи у стягненні процентів на підставі ст. 625 ЦК України, суд першої інстанції виходив із положень пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Оскільки нарахування процентів на підставі ст. 625 ЦК України здійснено за період з 27.11.2024 по 20.10.2025, тобто під час дії воєнного стану, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню вимоги пункту 18 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України, звільнення відповідачки від обов`язку сплати заборгованості за процентами річних на підставі ст.625 ЦК України.
Доводи скаржника про те, що змінами, внесеними Законом № 3498-IX до Закону України «Про споживче кредитування» скасовано заборону на нарахування штрафних санкцій під час дії воєнного стану, не спростовують висновків суду, оскільки положення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України є нормою прямої дії, мають імперативний характер та підлягають застосуванню незалежно від умов договору.
Крім цього, Закон України «Про споживче кредитування» не скасовує та не змінює дії зазначеної норми ЦК України, а тому не може тлумачитись як такий, що дозволяє нарахування штрафних санкцій, у тому числі штрафу, за невиконання грошового зобов`язання.
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для відмови у стягненні відсотків, нарахованих на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем, позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу.
Разом з тим, визначаючи розмір заборгованості за основними вимогами (тілом кредиту та процентами за користування ним), суд першої інстанції зазначив, що у разі недостатності суми здійсненого платежу для виконання зобов`язання за договором про споживчий кредит у повному обсязі кредитор мав розділити внесені відповідачкою суми пропорційно на погашення тіла та на погашення відсотків. На підставі власного розрахунку місцевий суд дійшов висновку про стягнення з відповідачки заборгованості за відсотками у сумі 24 284,52 грн та заборгованості за тілом кредиту в сумі 12 321,09 грн.
Апеляційний суд вважає такі висновки суду першої інстанції помилковими та такими, що зроблені внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, зокрема вимог статті 19 Закону України «Про споживче кредитування».
Відповідно до статті 19 Закону України «Про споживче кредитування» у разі недостатності суми здійсненого платежу для виконання зобов`язання за договором про споживчий кредит у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у чітко визначеній законом черговості: у першу чергу сплачуються прострочена до повернення сума кредиту та прострочені проценти за користування кредитом; у другу чергу сплачуються сума кредиту та проценти за користування кредитом; у третю чергу сплачуються неустойка та інші платежі відповідно до договору про споживчий кредит. 
Вказана норма закону встановлює послідовний (черговий), а не пропорційний порядок погашення заборгованості. Застосований місцевим судом підхід щодо пропорційного розподілу сплачених коштів між тілом кредиту та процентами суперечить імперативним приписам статті 19 Закону України «Про споживче кредитування», оскільки надходження від боржника першочергово мають спрямовуватися на повне покриття прострочених процентів та простроченого суми кредиту, і лише залишкова частина платежу спрямовується на зменшення основного боргу (тіла кредиту).
Суд апеляційної інстанції, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру заборгованості за кредитним договором, виходить з того, що місцевим судом при здійсненні розрахунку було припущено порушення норм матеріального права, зокрема вимог статті 19 Закону України «Про споживче кредитування».
Здійснюючи перерозподіл здійснених відповідачкою платежів у загальній сумі 48 364,99 грн із дотриманням ст. 19 Закону України «Про споживче кредитування», колегія суддів встановлює наступне.
Як убачається з матеріалів справи та наданого позивачем розрахунку заборгованості, на період дії воєнного стану позивачем було нараховано відповідачу відсотки за ст. 625 ЦК України у загальній сумі 17 450,00 грн, з яких станом на момент звернення до суду залишок непогашеної заборгованості за ст. 625 ЦК України визначено позивачем у розмірі 15 201,13 грн. Як вже зазначалось вище з огляду на імперативні приписи пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, нарахування відповідачу відповідальності за ст. 625 ЦК України у період воєнного стану є безпідставним, а відтак вимоги позивача в частині стягнення 15 201,13 грн залишку відсотків за ст. 625 ЦК України задоволенню не підлягають.
Аналізуючи надану позивачем виписку про рух коштів за рахунком, апеляційний суд встановив, що позивач у період дії воєнного стану не лише здійснював неправомірне нарахування відсотків за ст.625 ЦК України, а й зараховував частину сплачених відповідачем коштів у рахунок погашення цієї незаконно нарахованої заборгованості. Зокрема, з наданого розрахунку вбачається, що при надходженні платежів від відповідача (зокрема, платежів від 23 січня 2025 року в сумі 2 500,00 грн, від 24 січня 2025 року в сумі 1 000,00 грн, від 25 січня 2025 року в сумі 2 649,14 грн, а також за періоди з 22 березня 2025 року по 26 березня 2025 року та з 28 квітня 2025 року по 06 травня 2025 року) банк спрямував на погашення нарахованих відсотків за ст. 625 ЦК України кошти відповідача в загальній сумі 2 248,85 грн, яка є різницею між усього нарахованими 17 450,00 грн та заявленим у позові залишком 15 201,13 грн.
Відповідно до статті 534 Цивільного кодексу України, статті 19 Закону України «Про споживче кредитування» та загальних засад цивільного судочинства, таких як добросовісність, справедливість та розумність, визначених статтею 3 ЦК України, платежі, здійснені боржником, підлягають зарахуванню виключно на погашення дійсно існуючих, правомірних та передбачених законом зобов`язань.
Оскільки нарахування за ст.625 ЦК України в силу закону не підлягали застосуванню, спрямування позивачем коштів відповідача у сумі 2 248,85 грн на погашення вказаних неіснуючих вимог є неправомірним. Вказана сума сплачених відповідачем коштів підлягає перерозподілу та зарахуванню в рахунок погашення дійсної заборгованості за процентами за користування кредитом.
З урахуванням здійсненого апеляційним судом перерахунку, заборгованість за відсотками за ст. 625 ЦК України, як правильно встановив суд першої інстанції, підлягає скасуванню в повному обсязі, а дійсна заборгованість відповідача за процентами за користування кредитом становить 37 434,96 грн, що обчислено шляхом зменшення заявлених позивачем 39 683,81 грн на безпідставно зараховану суму 2 248,85 грн. Заборгованість за основним боргом становить 20 258,86 грн.
За таких обставин, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню на загальну суму 57 693,82 грн, з яких 20 258,86 грн становить основний борг, а 37 434,96 грн — проценти за користування кредитом. У задоволенні решти позовних вимог на суму 17 450,00 грн необхідно відмовити.
Таким чином доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, в іншій частині вони не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у судовому рішенні, вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судом, а також тлумаченням норм матеріального права на свій розсуд .
Апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Враховуючи наведене апеляційну скаргу представника позивача необхідно задовольнити частково, а рішення суду змінити в частині неправильно розрахованого судом першої інстанції розміру стягнутої кредитної заборгованості в сумі 36605,61 грн , стягнувши з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 1476-7173 від 27.11.2024 в розмірі 57693,82 грн. 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги ТОВ «Укр Кредит Фінанс» та зміни оскарженого рішення щодо загальної суми заборгованості з 36 605, 61 гривень на 57 693,82 гривень.
Щодо вирішення питання судових витрат.
ТОВ «Укр Кредит Фінанс» у позовній заяві та апеляційній скарзі просило суд стягнути з відповідача на свою користь понесені судові витрати.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Судом встановлено, що ціна позову у даній справі становила 75 143,80 грн. Судом апеляційної інстанції частково задоволено апеляційну скаргу позивача та задоволено позовні вимоги на суму 57 693,82 грн, що становить 76,78% ціни позову.
Ставки, що підлягали сплаті при поданні позовної заяви та апеляційної скарги, становили 2422,40 грн та 3633,60 грн, які сплачено стороною позивача.
Отже з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір за розгляд даної справи в суді першої інстанції у розмірі 1859,92 грн та апеляційної інстанції в розмірі 2789,88 грн.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Укр Кредит Фінанс" задовольнити частково.
Рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 19 травня 2026 року в частині визначення розміру заборгованості за кредитним договором та розподілу судових витрат – змінити.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» (ЄДРПОУ 38548598) заборгованість за кредитним договором № 1476-7173 від 27.11.2024 в розмірі 57693 (п`ятдесят сім тисяч шістсот дев`яносто три) грн 82 коп та 1859,92 (одна тисяча вісімсот п`ятдесят дев`ять) грн 95 коп витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» (ЄДРПОУ 38548598) витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2789 (дві тисячі сімсот вісімдесят дев`ять) грн 88 коп.
Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 серпня 2026 року.

Судді Є.Є. Мальцева
В.А. Девляшевський
І.О.Макюта