| | Справа №760/32344/24 2/760/8621/26

Р І Ш Е Н Н Я
 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 липня 2026 року м. Київ
Солом`янський районний суд місті Києва в складі:
головуючої судді Усатової І.А., 
за участю секретаря судового засідання Омельяненко С.В., 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «НОВИЙ КОЛЕКТОР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-
В С Т А Н О В И В:
 
У грудні 2024 року позивач звернувся до Солом`янського районного суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що між ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» та ОСОБА_1 , 02.01.2020 укладено кредитний договір (оферти) № 02.01.2020-010000714 шляхом підписання заявки.
Відповідно до заявки від 02.01.2020 кредитодавцем надано позичальнику кредит у розмірі 8000грн.
У свою чергу, відповідач свої зобов`язання за договором належним чином не виконував, у зв`язку з чим, станом на 28.10.2024 утворилась заборгованість у розмірі 14240,00 грн, яка складається з: 8000,00грн - заборгованість по тілу кредиту, 2240,00грн - заборгованість за відсотками, 4000,00грн - штрафні санкції.
Між ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» та ТОВ «НОВИЙ КОЛЕКТОР» укладено договір факторингу № 301121-1 від 30.11.2021. на виконання умов зазначеного договору укладено реєстр № 1, згідно з яким відбулось відступлення права вимоги за кредитним договором № 02.01.2020-010000714 від 02.01.2020 на залишок суми кредиту, відсотків, нарахованих за користування кредитом та інших, передбачених договором платежів, боржником за яким являється ОСОБА_1 .
Позивачем на адресу відповідача направлено повідомлення про відступлення права вимоги за договором факторингу № 301121-1 від 30.11.2021, а також вимога про сплату заборгованості від 30.11.2021.
Отже, станом на дату подання даної позовної заяви позивач є єдиним та належним кредитором за кредитним договором № 02.01.2020-010000714 від 02.01.2020.
Зважаючи, що позивач набув право вимоги за кредитним договором № 02.01.2020-010000714 від 02.01.2020 внаслідок укладення договору факторингу № 301121-1 від 30.11.2021, початком періоду нарахування інфляційних втрат та 3% річних є 30.11.2021, кінець періоду - 23.02.2022.
Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з відповідача загальну суму заборгованості у розмірі 14842,86 грн, яка складається:
- заборгованості за тілом кредиту у розмірі 8000,00 грн;
- заборгованості за відсотками у розмірі 2240,00 грн;
- заборгованості за штрафом у розмірі 4000,00 грн;
- 3% річних - 99,00 грн;
- інфляційне збільшення боргу - 503,86 грн.
20.12.2024 ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва відкрито провадження у справі без повідомлення (виклику) сторін.
30.12.2024 до суду від відповідача надійшло клопотання про зупинення розгляду справи до 01.12.2025 у зв`язку з перебуванням на лікуванні та реабілітації в Румунії.
Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження, учасники справи в судове засідання не викликались.
Дослідивши матеріали справи та додатки, додані до неї, суд дійшов таких висновків.
Судом встановлено, що 02.01.2020 між ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір (оферти) № 02.01.2020-010000714 шляхом підписання заявки.
30.11.2021 між ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» та ТОВ «НОВИЙ КОЛЕКТОР» укладено договір факторингу № 301121-1, відповідно до якого первісний кредитор відступив новому кредитору права вимоги за низкою кредитних договорів. Згідно з реєстром № 1 до договору факторингу позивач набув право вимоги до відповідача за кредитним договором № 02.01.2020-010000714 від 02.01.2020.
На підтвердження заявлених вимог позивачем надано копію кредитного договору, заявку, договір факторингу, витяг з реєстру прав вимоги, повідомлення про відступлення права вимоги, вимогу про погашення заборгованості та розрахунок заборгованості.
Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори.
Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.
Згідно з частиною 2 статті 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Статтями 1054, 1055 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі.
Статті 526, 527, 530 ЦК України передбачають, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином та в установлений термін.
Згідно з положеннями статей 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Згідно із статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позику у строк та в порядок, що встановлені договором.
Відповідно до частини 2 статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишається, та сплати процентів.
Разом з тим суд зазначає, що відповідно до статей 12, 81 ЦПК України обов`язок доказування обставин, на які сторона посилається як на підставу своїх вимог, покладається саме на цю сторону.
Сам по собі кредитний договір та розрахунок заборгованості не підтверджують факту виконання первісним кредитором свого обов`язку щодо надання відповідачу кредитних коштів. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів фактичного перерахування (зарахування) кредитних коштів на рахунок відповідача або їх видачі останньому, зокрема платіжних доручень, банківських виписок, квитанцій чи інших первинних бухгалтерських документів.
За відсутності належних доказів видачі кредитних коштів суд позбавлений можливості дійти висновку про виникнення у відповідача грошового зобов`язання за кредитним договором, а тому заявлені позовні вимоги є недоведеними та не підлягають задоволенню.
Кредитор, який заявляє вимоги про стягнення коштів за кредитним договором, зобов`язаний надати суду докази на підтвердження надання позичальнику кредиту.
При цьому за правилами статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною 1 статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Позивачем не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували перерахування відповідачу кредитних коштів у розмірі, визначеному кредитним договором. Клопотання про витребування таких доказів у банківської установи, через яку здійснювалося перерахування коштів, або інших осіб, у володінні яких вони перебувають, позивачем також не заявлялося.
За таких обставин суд позбавлений можливості дійти висновку про виникнення у відповідача грошового зобов`язання за кредитним договором, оскільки сам факт укладення договору без належного підтвердження фактичного надання кредитних коштів не є достатньою підставою для стягнення заявленої заборгованості.
Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Відповідно до частини 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
З вищевикладеного вбачається, що доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є саме первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
Надаючи оцінку поданим позивачем доказам, суд приходить до висновку про те, що позивачем не доведено факт надання кредитних коштів відповідачці за вказаним договором.
За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «НОВИЙ КОЛЕКТОР» не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, а тому у задоволенні позову слід відмовити повністю.
Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.
Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, судові витрати у відповідності до пункту 2 частини 1 статті 141 ЦПК України покладаються на позивача.
На підставі викладеного, керуючись статтями 10, 12, 19, 81, 141, 142, 258-260, 263-265, 267, 274-279, 435 ЦПК України, статтями 207, 509, 525, 526, 530, 536,599, 626- 638, 1048- 1054 ЦК України, суд,
В И Р І Ш И В:
 
У задоволенні позову «НОВИЙ КОЛЕКТОР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Київського апеляційного суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя         І.А. Усатова