ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 вересня 2026 року 
м. Київ
справа № 672/1067/25
провадження № 61-2124св26
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Хмельницького апеляційного суду від 19 січня 2026 року у складі колегії суддів: Талалай О. І., Корніюк А. П., П`єнти І. В. у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Городоцький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Хмельницькому районі Хмельницької області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, військова частина НОМЕР_1 , Міністерство оборони України, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про оголошення фізичної особи померлою, 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст вимог 
1. У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій просив: 
- оголосити військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , головного сержанта взводу технічного забезпечення 2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 старшого сержанта ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 загиблим (померлим) під час захисту Батьківщини, при здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі та стримування збройної агресії російської федерації.
2. Звертаючись до суду із заявою про оголошення фізичної особи померлою, заявник зазначив, що він є сином ОСОБА_4 . Його батько був призваний для проходження військової служби ІНФОРМАЦІЯ_2 08 березня 2022 року. Військову службу проходив на посаді головного сержанта взводу технічного забезпечення НОМЕР_2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 у званні старшого сержанта з 12 березня 2022 року. ОСОБА_4 брав безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту, безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Згідно з матеріалами службового розслідування по факту зникнення безвісти ОСОБА_4 підтверджено факт його загибелі. Проте отримати свідоцтво про смерть неможливо, оскільки факт загибелі відбувся на тимчасово окупованій території України, на якій неможливо отримати медичний документ встановленого зразка.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
3. Городоцький районний суд Хмельницької області рішенням від 22 жовтня 
2025 року під головуванням судді Пономаренко Л. Е. та присяжних: Ясінської Л. О., Чернишової Р. І. заяву задовольнив. 
4. Оголосив військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , головного сержанта взводу технічного забезпечення 2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 старшого сержанта ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 загиблим (померлим) під час захисту Батьківщини, при здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі та стримування збройної агресії російської федерації. Датою смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , вважати ІНФОРМАЦІЯ_3 , місцем смерті с. Синьківка, Харківська область, Україна, причину смерті вважати пов`язаною із захистом Батьківщини.
5. Задовольняючи заяву, суд виходив з того, що доказів у справі достатньо для підтвердження загибелі ОСОБА_4 під час виконання бойового завдання в районі воєнних (бойових) дій та наявності підстав для оголошення його померлим 
ІНФОРМАЦІЯ_3 в с. Синьківка Харківської області під час виконання військового обов`язку із захисту Батьківщини.
6. Хмельницький апеляційний суд постановою від 19 січня 2026 року апеляційну скаргу Міністерства оборони України задовольнив.
7. Рішення Городоцького районного суду Хмельницької області від 22 жовтня 
2025 року скасував та ухвалив нове судове рішення. У задоволенні заяви ОСОБА_1 про оголошення померлим ОСОБА_4 відмовив.
8. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні заяви, апеляційний суд застосував висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2024 року у справі № 755/11021/22. У ній зазначено, що частину другу статті 46 ЦК України потрібно тлумачити з урахуванням динамічного характеру суспільних відносин, які в умовах воєнних дій і збройних конфліктів зазнають швидких та непередбачуваних змін. Це вимагає оперативного реагування з боку суду для забезпечення ефективної охорони прав і законних інтересів осіб, у яких у зв`язку з вірогідною смертю зниклої особи виникають певні цивільні права та правомірні інтереси. Оперативність вирішення та ухвалення судових рішень у цій категорії справ стає особливо важливою в умовах, коли йдеться про встановлення правового статусу осіб, які зникли безвісти під час воєнних дій чи збройного конфлікту, оскільки затримки в правовому реагуванні можуть призвести до погіршення ситуації для постраждалих осіб, їхніх родин і суспільства загалом.
9. Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові виснувала, що шість місяців, які визначені в реченні другому частини другої статті 46 ЦК України, мають відраховуватися від дня закінчення активних бойових дій на місці (на території) ймовірної загибелі фізичної особи, що дозволятиме надати правову охорону людям, які постраждали від війни та у яких у зв`язку з вірогідною смертю зниклої фізичної особи виникають певні цивільні права та правомірні інтереси, і забезпечуватиме правову справедливість.
10. Конкретні воєнні дії мають територіальну і часову характеристики. Джерелом офіційної інформації про ці характеристики є Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затверджений наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28 лютого 2025 року № 376 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 11 березня 2025 року за 
№ 380/43786.
11. У цьому наказі зазначені території, на яких ведуться (велися) бойові дії, зокрема: (а) території можливих бойових дій; (б) території активних бойових дій; (в) території активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси; (2) тимчасово окуповані російською федерацією території України. Цей наказ містить інформацію про дату початку та завершення бойових дій на відповідній території.
12. Згідно з Переліком територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженим наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28 лютого 2025 року № 376, с. Синьківка Петропавлівської сільської територіальної громади Куп`янського району Харківської області, в районі якого під час виконання бойового завдання зник безвісти ОСОБА_4 , віднесено до територій активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси, дата початку бойових дій 
01 липня 2023 року. Відмітка про дату завершення бойових дій відсутня.
13. Отже, відлік шестимісячного строку для оголошення батька заявника померлим не розпочався.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
14. У лютому 2026 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Хмельницького апеляційного суду від 19 січня 2026 року у зазначеній справі, в якій просив скасувати оскаржувану постанову та ухвалити нове рішення про задоволення заяви.
15. Наведені в касаційній скарзі доводи містять підстави для відкриття касаційного провадження, визначені пунктом 2 частини другої статті 389 ЦПК України.
16. У поданій касаційній скарзі заявник зазначає, що суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що шестимісячний строк потрібно рахувати з 11 червня 2024 року, тобто у зв`язку з воєнними діями не раніше спливу шести місяців від дня закінчення активних бойових дій на місці ймовірної загибелі ОСОБА_4 у населеному пункті Синьківка Куп`янського району Харківської області, що узгоджується із висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 11 грудня 2024 року у справі № 755/11021/22.
17. Крім того, необхідно враховувати, що населений пункт Синьківка Харківської області є не точним, а приблизним місцем зникнення військовослужбовця, оскільки він перебував на бойовій позиції неподалік цього села.
18. Матеріали справи містять достатньо доказів, які дозволяють стверджувати про загибель ОСОБА_4 під час захисту Батьківщини. Водночас зволікання з оголошенням особи померлою є невиправданим та не відповідає принципу правової визначеності, оскільки з моменту його зникнення за обставин, що свідчать про загибель, минуло вже понад два роки.
19. У постановах від 26 квітня 2023 року у справі № 337/3725/22, від 29 березня 
2023 року у справі № 753/8033/22 Верховний Суд дійшов висновків, що підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин. Доказами, що підтверджують факт смерті особи в умовах воєнного стану або на тимчасово окупованій території України, можуть бути зокрема письмові докази; речові докази, у тому числі звуко- і відеозаписи; висновки експертів; копії лікарського свідоцтва/довідки про смерть; показання свідків, що можуть підтвердити ті обставини, на які посилається заявник; довідки з військкомату або від командира військової частини (у випадку загибелі військовослужбовців); заяви до правоохоронних органів про зникнення особи, в тому числі при обставинах, що загрожували їй смертю.
20. З огляду на викладене заявник переконаний, що оскаржувана постанова ухвалена з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, що є підставою для її скасування.
Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано
Рух справи в суді касаційної інстанції
21. Верховний Суд ухвалою від 09 березня 2026 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував справу із Городоцького районного суду Хмельницької області. 
22. 23 березня 2026 року цивільна справа № 672/1067/25 надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи
23. Судами встановлено, що батько заявника ОСОБА_4 був призваний для проходження військової служби ІНФОРМАЦІЯ_2 08 березня 2022 року і проходив військову службу на посаді головного сержанта взводу технічного забезпечення НОМЕР_2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 у званні старшого сержанта з 12 березня 2022 року.
24. Згідно з довідками про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України від 30 червня 
2023 року та 03 квітня 2024 року старший сержант ОСОБА_4 у період 
з 31 березня 2022 року по 10 січня 2024 року брав участь у заходах необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи в Донецькій області, Луганській області, Сумській області, Харківській області. 
25. Відповідно до сповіщення сім`ї № 2 від 12 січня 2024 року ОСОБА_2 повідомлено про те, що головний сержант взводу військової частини НОМЕР_1 старший сержант ОСОБА_4 11 січня 2024 року зник безвісти в районі населеного пункту Синьківка Харківської області, беручи участь в обороні держави.
26. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 12 січня 2024 року № 1538 призначено службове розслідування за фактом зникнення безвісти старшого сержанта ОСОБА_4 .
27. Згідно з актом службового розслідування по факту зникнення безвісти старшого сержанта ОСОБА_4 при проведенні службового розслідування установлено, що ОСОБА_4 зник безвісти 11 січня 2024 року в районі населеного пункту Синьківка Харківської області під час виконання бойового завдання.
28. 16 січня 2024 року за заявою ОСОБА_3 до чергової частини Хмельницького РУП ГУНП в Хмельницькій області внесено відомості до ЄРДР за 
№ 12024243000000148 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 115 КК України.
29. Згідно витягу з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин 
№ 20250925-77 від 25 вересня 2025 року ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , вважається особою зниклою безвісти за особливих обставин 
з 30 березня 2024 року.
Позиція Верховного Суду 
30. Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
31. Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
32. Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
33. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
34. Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
35. Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
36. Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
37. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.
38. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України.
39. Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.
40. Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
41. Згідно з пунктом 3 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою.
42. Відповідно до частини першої статті 306 ЦПК України у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку.
43. Частиною першою статті 46 ЦК України встановлено, що фізична особа може бути оголошена судом померлою, якщо у місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування протягом трьох років, а якщо вона пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку, - протягом шести місяців, а за можливості вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру - протягом одного місяця після завершення роботи спеціальної комісії, утвореної внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
44. Відповідно до частини другої статті 46 ЦК України фізична особа, яка пропала безвісти у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена судом померлою після спливу двох років після закінчення воєнних дій. З урахуванням конкретних обставин справи суд може оголосити фізичну особу померлою і до спливу цього строку, але не раніше спливу шести місяців.
45. Згідно з частиною третьою статті 46 ЦК України фізична особа оголошується померлою від дня набрання законної сили рішенням суду про це. Фізична особа, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави припустити її загибель від певного нещасного випадку або у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена померлою від дня її вірогідної смерті.
46. Статтею 47 ЦК України визначено, що правові наслідки оголошення фізичної особи померлою прирівнюються до правових наслідків, які настають у разі смерті.
47. Особливістю цієї категорії справ є те, що висновок суду про оголошення громадянина померлим ґрунтується на юридичному припущенні смерті особи.
48. Смерть - це припинення життєдіяльності організму. Зі смертю припиняється цивільна правоздатність фізичної особи.
49. Оголошення громадянина померлим має на меті усунення невизначеності, яка склалася у правовідносинах за участю особи, яка тривалий час є відсутньою за місцем свого постійного проживання і місце перебування якої невідоме.
50. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 грудня 2024 року у справі 
№ 755/11021/22 вирішувала виключну правову проблему щодо початку відліку строку, передбаченого частиною другою статті 46 ЦК України, для оголошення судом фізичної особи померлою. Велика Палата Верховного Суду наголосила, що в частині другій статті 46 ЦК України йдеться про воєнні дії, збройний конфлікт, а не про воєнний стан. Не можна тлумачити цей припис як такий, що його можливо застосувати стосовно оголошення особи померлою винятково після скасування воєнного стану на всій території України.
51. З урахуванням конкретних обставин справи суд може оголосити фізичну особу померлою не раніше спливу шести місяців від дня закінчення активних бойових дій на місці ймовірної загибелі фізичної особи або від дня настання події, за якої відбулася загибель фізичної особи, якщо така подія хоча і є наслідком воєнних дій, проте сталася не на території ведення активних дій.
52. Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові також зазначила, що для з`ясування змісту припису речення другого частини другої статті 46 ЦК України з урахуванням конкретних обставин справи суд може оголосити фізичну особу померлою і до спливу цього строку, але не раніше спливу шести місяців, використовує телеологічний (цільовий) спосіб тлумачення норми права. Телеологічний (цільовий) спосіб тлумачення норм права зосереджується на цілі та призначенні законодавчого припису, враховуючи права й законні інтереси суб`єктів і суспільні інтереси.
53. Мета досліджуваної правової норми полягає у забезпеченні балансу між правовою визначеністю та захистом прав зниклої особи. З одного боку, закон хоче запобігти поспішному оголошенню особи померлою, оскільки це може спричинити значні правові наслідки, як-от відкриття спадщини. З іншого - потреба у відновленні правової визначеності стає особливо актуальною у випадках зникнення в умовах активних бойових дій, коли значно зростає ризик загибелі.
54. Правова мета встановлення спеціальних строків полягає в тому, що визначені у частині другій статті 46 ЦК України два роки від дня закінчення воєнних дій, збройного конфлікту або шість місяців потрібні для розшуку особи та вжиття заходів для її повернення із зони воєнних дій, збройного конфлікту або з інших держав і територій. Дворічний або шестимісячний строки обумовлені тим, що в багатьох випадках під час воєнних дій, збройних конфліктів загибель або зникнення осіб відбувається в умовах невизначеності, на територіях, де тривають активні бойові дії, або в тимчасово окупованих регіонах, що ускладнює вирішення питання розшуку фізичної особи. І навіть за наявності цих строків очевидність щодо зникнення безвісти або загибелі особи може залишатися невідомою. Однак саме для розв`язання таких проблем і застосовуються юридичні фікції.
55. Речення друге частини другої статті 46 ЦК України не конкретизує обставин, за яких суд може застосувати скорочений шестимісячний строк замість дворічного, зазначеного у реченні першому цієї частини. Водночас суд може послатися на шестимісячний строк у разі наявності істотних підстав для припущення, що фізична особа загинула внаслідок воєнних дій, збройного конфлікту, і без обґрунтованих підстав очікувати, що з часом обставини зміняться або з`являться нові дані щодо місцезнаходження цієї особи.
56. Отже, визначені статтею 46 ЦК України строки спрямовані суто на те, щоб запобігти ситуації, в якій передчасно буде визнано померлою особу, яка зникла в умовах невизначеності на територіях, де тривають активні бойові дії.
57. Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2024 року у справі № 755/11021/22 містяться також інші висновки, а саме: «Також не можна відраховувати шестимісячний строк, передбачений частиною другою статті 46 ЦК України, від дати ймовірної загибелі фізичної особи на території ведення активних бойових дій, оскільки внаслідок триваючих активних бойових дій ситуація на певній території може бути невизначеною та непередбачуваною. Зокрема, зв`язок із особою може перерватися з різних причин, особа може бути змушена змінити місце постійного проживання, перебування або потрапити в полон, що ускладнює встановлення обставин її зникнення. В умовах воєнних дій, збройного конфлікту часто бракує достовірної інформації, що унеможливлює навіть гіпотетичне визначення дати ймовірної загибелі, а відтак і об`єктивне обчислення строків для оголошення особи померлою.
58. Шестимісячний строк, який у цьому випадку обраховується з дня закінчення активних бойових дій, виконує функцію своєрідного запобіжника, спрямованого на захист прав та інтересів фізичної особи, яка може перебувати в невідомому місці або тимчасово не мати змоги вийти на зв`язок з різних причин, пов`язаних з обставинами воєнних дій, збройного конфлікту. Така правова гарантія запобігає передчасному оголошенню особи померлою, враховуючи, що в умовах війни можуть бути численні фактори, які заважають встановленню фактичного місця перебування людини. Цей строк забезпечує можливість з`ясування додаткових обставин або отримання нової інформації про зниклу особу, що сприяє уникненню помилкових судових рішень, які могли б призвести до негативних правових наслідків для самої особи, її родичів і суспільства загалом.
59. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що з урахуванням конкретних обставин справи суд може розпочати відлік шестимісячного строку для оголошення особи померлою від дня настання події, яка спричинила загибель фізичної особи, у разі якщо ця подія відбулася за межами території ведення активних бойових дій, проте є наслідком воєнних дій.
60. У такому випадку у разі подій (наприклад, авіаударів, ракетних обстрілів, терактів, підривів на мінах, загибелі під час евакуації чи гуманітарної місії) на територіях, які формально не є зоною активних бойових дій, але мають прямий зв`язок з воєнними діями, збройним конфліктом, суд має право розпочати відлік шестимісячного строку з моменту такої події. Якщо докази, як-от: відеоматеріали, документи або показання свідків тощо, дозволяють з високим ступенем вірогідності припустити ймовірну загибель особи, зволікання у визнанні фізичної особи померлою стає невиправданим і не відповідає принципу правової визначеності».
61. Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
62. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
63. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
64. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
65. Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
66. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи у цій справі нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 , апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази та надавши їм належну оцінку, правильно виходив із того, що оскільки ОСОБА_4 зник безвісти під час виконання бойового завдання в районі проведення активних бойових дій, які станом на час розгляду справи не закінчилися, то передбачені частиною другою статті 46 ЦК України підстави для оголошення його померлим відсутні, а заява є передчасною.
67. Посилання у касаційній скарзі на те, що апеляційний суд проігнорував, що матеріали цієї справи містять достатні докази для висновку про ймовірну загибель ОСОБА_4 , Верховний Суд відхиляє, оскільки суд апеляційної інстанції у цій справі не ставив під сумнів обставини зникнення батька заявника безвісти та не заперечував наявності підстав вважати його загиблим. Натомість відмовляючи у задоволенні заяви, апеляційний суд виходив виключно з того, що передбачені частиною другою статті 46 ЦК України підстави для оголошення особи померлою на час розгляду справи були відсутні, оскільки ОСОБА_4 зник безвісти в районі проведення активних бойових дій, які не закінчилися, а тому звернення із заявою є передчасним.
68. Арґументи касаційної скарги стосовно того, що апеляційний суд не врахував правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 11 грудня 2024 року у справі № 755/11021/22 та у постановах Верховного Суду 
від 26 квітня 2023 року у справі № 337/3725/22, від 29 березня 2023 року у справі 
№ 753/8033/22, є необґрунтованими, оскільки оскаржуване судове рішення таким висновкам не суперечить.
69. У постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (пункт 39) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то в такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
70. Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про необхідність обчислення шестимісячного строку, передбаченого частиною другою статті 46 ЦК України, з моменту закінчення воєнних дій, тоді як, за обставин цієї справи цей строк підлягає обчисленню саме з моменту настання події, яка спричинила загибель фізичної особи ОСОБА_4 , зводяться до суб`єктивного тлумачення заявником норм матеріального права та підлягають відхиленню.
71. Верховний Суд наголошує на тому, що здійснювати відлік шестимісячного строку, передбаченого частиною другою статті 46 ЦК України, від дати ймовірної загибелі фізичної особи на території ведення активних бойових дій не можна.
72. Тож, оскільки апеляційний суд у цій справі встановив, що в районі зникнення батька заявника -  ОСОБА_4 активні бойові дії ще не закінчилися, його висновки про передчасність звернення ОСОБА_1 із заявою про оголошення його батька померлим є правильними.
73. Також у поданій касаційній скарзі заявник посилається на пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України.
74. Зі змісту зазначеної норми вбачається, що при касаційному оскарженні судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 2 частини другої статті 389 ЦПК України зазначеного Кодексу, окрім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, із чіткою вказівкою на норму права (абзац, пункт, частина статті), а також зазначенням такого правового висновку, описом правовідносин та змістовного обґрунтування мотивів для такого відступлення.
75. Принцип правової визначеності вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності правових норм, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) і стабільності. Єдність однакового застосування закону забезпечує правову визначеність та втілюється шляхом однакового застосування судом того самого закону в подібних справах.
76. У пункті 70 рішення від 18 січня 2001 року у справі «Чепмен проти Сполученого Королівства» (Chapman v. United Kingdom) ЄСПЛ наголосив на тому, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави.
77. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 та у постановах Верховного Суду від 28 вересня 2021 року у справі 
№ 910/8091/20, від 24 червня 2021 року у справі № 914/2614/13 зазначено, що з метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховного Суду суд повинен мати ґрунтовні підстави - попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання.
78. Відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» основною функцією Верховного Суду як найвищого суду у системі судоустрою є забезпечення сталості та єдності судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом. Отже, для відступу від правової позиції, раніше сформованої Верховним Судом, необхідно встановити, що існує об`єктивна необхідність такого відступу саме у конкретній справі.
79. Верховний Суд неодноразово наголошував, що обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду є, зокрема: 1) зміна законодавства (існують випадки, за яких зміна законодавства не дозволяє суду однозначно дійти висновку, що зміна судової практики можлива без відступу від раніше сформованої правової позиції); 2) ухвалення рішення Конституційним Судом України; 3) нечіткість закону (невідповідності критерію «якість закону»), що призвело до різного тлумаченням судами (палатами, колегіями) норм права; 4) винесення рішення ЄСПЛ, висновки якого мають бути враховані національними судами; 5) зміни у праворозумінні, зумовлені: розширенням сфери застосування певного принципу права; зміною доктринальних підходів до вирішення складних питань у певних сферах суспільно-управлінських відносин; наявністю загрози національній безпеці; змінами у фінансових можливостях держави.
80. Задля гарантування юридичної визначеності Верховний Суд має відступати від попередніх висновків Верховного Суду лише за наявності для цього належної підстави. Так, він може повністю відмовитися від певного висновку на користь іншого, або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм. З метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин в певній сфері або їх правового регулювання (такий висновок сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (пункти 
43-45), від 05 грудня 2018 року у справах № 757/1660/17-ц (пункти 43-44) і 
№ 818/1688/16 (пункти 44-45), від 15 травня 2019 року у справі № 227/1506/18 (п.54), від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункти 44-45), від 21 серпня 
2019 року у справі № 2-836/11 (пункт 24), від 26 травня 2020 року у справі 
№ 638/13683/15-ц (пункт 23), від 23 червня 2020 року у справі № 179/1043/16-ц (пункт 48), від 30 червня 2020 року у справах № 264/5957/17 (пункт 41) і № 727/2878/19 (пункт 39), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (пункт 35), від 09 вересня 2020 року у справі № 260/91/19 (пункти 58-59), від 29 вересня 2020 року у справі 
№ 712/5476/19 (пункт 40), від 25 травня 2021 року у справі № 149/1499/18 (пункт 29), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 7.19), від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (пункт 34), від 02 листопада 2021 року у справі 
№ 917/1338/18 (пункт 90), від 09 листопада 2021 року у справі № 214/5505/16 (пункт 31), від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (пункт 49), від 08 червня 2022 року у справі № 362/643/21 (пункт 45)).
81. Отже, необхідність відступу від правових позицій Верховного Суду повинна мати тільки важливі підстави, реальне підґрунтя. Суд не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності вагомої для цього причини, а метою відступу може слугувати виправлення лише тих суперечностей (помилок), що мають фундаментальне значення для правозастосування.
82. Однак заявник у касаційній скарзі не навів визначеного законом обґрунтування для відступлення від релевантної судової практики, обмежившись лише незгодою з оскаржуваним судовим рішенням, що не є належним виконанням процесуального обов`язку, передбаченого пунктом 2 частини другої статті 389 ЦПК України.
83. Інші наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення апеляційного суду, та зводяться до переоцінки обставин справи і доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.
84. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі 
№ 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів. Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівністьперед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
85. Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Ponomaryov v. Ukraine», заява № 3236/03; від 24 липня 2003 року у справі «Ryabykh v. Russian Federation», заява № 59498/00; від 21 вересня 2006 року у справі «Nelyubin v. Russia», заява № 14502/04).
86. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Оскаржуване судове рішення апеляційного суду відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Висновок за результатами розгляду касаційної скарги
87. Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
88. З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.
Щодо судових витрат 
89. Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної інстанції чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
90. Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2. Постанову Хмельницького апеляційного суду від 19 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | І. В. Литвиненко
| А. І. Грушицький
| Є. В. Петров