ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
08 липня 2026 року 
м. Київ
справа № 758/10383/21
провадження № 61-15360св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача Литвиненко І. В.,
суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Петрова Є. В., Пророка В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк», приватний виконавець виконавчого округу м. Київ Телявський Анатолій Миколайович,
третя особа - Орган опіки та піклування Подільської районної у м. Києві державної адміністрації,
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 02 травня 2024 року під головуванням судді Петрова Д. В. та постанову Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року у складі колегії суддів: Немировської О. В., Желепи О. В., Мазурик О. Ф., у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», приватного виконавця виконавчого округу м. Київ Телявського Анатолія Миколайовича, третя особа: Орган опіки та піклування Подільської районної у м. Києві державної адміністрації, про визнання незаконними актів про передачу майна та скасування державної реєстрації свідоцтв про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів,
ВСТАНОВИВ
Короткий зміст позовних вимог
1. В липні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому, з урахуванням змінених позовних вимог, просила визнати незаконним акти про передачу майна стягувачу та скасувати державну реєстрацію свідоцтв про придбання з прилюдних торгів: серія і номер 908, індексний номер: 47460665, виданий 21 червня 2019 року, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу (далі - КМНО) Апатенко М. А. та серія і номер 909, індексний номер: 4746077, виданий 21 червня 2019 року, видавник: приватний нотаріус КМНО Апатенко М. А.
2. В обґрунтування вимог вказувала, що 19 червня 2019 року приватним виконавцем Телявським А. М. винесено постанову про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу у ВП № НОМЕР_2 та складено акт про передачу майна стягувачу Акціонерному товариству «Універсал Банк» (далі - АТ «Універсал Банк») у рахунок погашення боргу від 19 червня 2019 року, а саме: жилий будинок, що знаходиться на АДРЕСА_1 , на загальну суму 3 413 080 грн, що станом на день винесення акта про передачу майна у рахунок погашення боргу в еквіваленті за курсом Національного банку України (далі - НБУ) становить 129 381,34 дол. США.
Того ж дня приватним виконавцем Телявським А. М. винесено постанову про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу у ВП № НОМЕР_1.
Також приватним виконавцем складено акт про передачу майна стягувачу АТ «Універсал Банк» у рахунок погашення боргу від 19 червня 2019 року, а саме: земельна ділянка, що знаходиться на АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0836 га, кадастровий номер 8000000000:85:163:0004, цільове призначення ділянки - будівництво та обслуговування жилого будинку, господарських споруд та будівель на загальну суму 2 205 230 грн, що станом на день винесення акта про передачу майна у рахунок погашення боргу в еквіваленті за курсом НБУ становить 83 594,76 дол. США.
Вона вважала, що незаконними діями приватного виконавця порушено її право власності на зазначений будинок та земельну ділянку, а також право користування малолітньої онуки ОСОБА_2 , оскільки для реалізації предмету іпотеки, приватний виконавець Телявський А. М. повинен був звернутись до органу опіки та піклування і отримати попередній дозвіл, чого ним зроблено не було.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
3. Подільський районний суд міста Києва рішенням від 02 травня 2024 року у задоволенні позову відмовив.
4. Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що дії приватного виконавця відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження», оскільки на виконанні перебували виконавчі листи, видані на виконання рішення суду, яким вирішено спір та звернено стягнення на предмет іпотеки, визначено спосіб реалізації предмета іпотеки, а тому наявність чи відсутність згоди органу опіки та піклування на примусову реалізацію предмета іпотеки не може перешкоджати виконанню судового рішення. Крім того, задоволення позовних вимог про визнання незаконними актів про передачу майна та скасування державної реєстрації свідоцтв про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів не призведе до поновлення прав позивача на об`єкт нерухомого майна, які ОСОБА_1 вважала порушеними, а тому вказані вимоги не є ефективним способом захисту, оскільки навіть у разі задоволення потребуватимуть додаткових заходів судового втручання. Також акти про передачу майна стягувачу є чинним, а отже вимоги про скасування державної реєстрації свідоцтв про право власності є похідними від основної вимоги та підстав для їх задоволення не встановлено.
5. Київський апеляційний суд постановою від 01 жовтня 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , залишив без задоволення, а рішення Подільського районного суду міста Києва від 02 травня 2024 року - без змін.
6. Апеляційний суд зазначив, що у рішенні Подільського районного суду міста Києва від 27 березня 2019 року у справі № 758/14320/14-ц надано правову оцінку доводам ОСОБА_1 щодо не врахування висновку Служби у справах дітей Подільської районної в м. Києві державної адміністрації від 22 січня 2016 року. Разом з тим, ефективним способом захисту порушеного права власника є витребування майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), а не визнання недійсними постанови приватного виконавця, акта про передачу майна, свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
7. У листопаді 2024 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Подільського районного суду міста Києва від 02 травня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року, в якій просить оскаржені судові рішення скасувати, передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
8. Наведені в касаційній скарзі доводи містять підстави, визначені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження. 
9. Заявниця зазначає, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 206/2421/16-ц, від 10 серпня 2021 року у справі № 461/4240/17, від 11 липня 2019 року у справі № 583/783/18.
10. Суд першої інстанції помилково відніс цю справу до категорії малозначних справ.
11. Суди попередніх інстанцій не взяли до уваги, що малолітня ОСОБА_2 була зареєстрована у вказаному будинку в 2013 році і на той момент будинок не перебував в іпотеці чи під іншими заборонами.
12. Крім того, матеріали справи не містять доказів, що виконавець чи оцінювач зверталися до боржниці з вимогою забезпечити доступ оцінювача до об`єкта для його об`єктивної оцінки.
Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
13. У лютому 2025 року від АТ «Універсал Банк» до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому він просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.
14. Зазначає, що у приватного виконавця перебували виконавчі листи, видані на виконання рішення суду, яким вирішено спір та звернено стягнення на предмет іпотеки, визначено спосіб реалізації предмета іпотеки, а тому наявність чи відсутність згоди органу опіки та піклування на примусову реалізацію предмета іпотеки не може перешкоджати виконанню судового рішення, отже дії приватного виконавця відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження».
15. Крім того, ні задоволення вимоги про скасування чи визнання недійсним акта і постанови, ні задоволення вимоги про визнання дій виконавця неправомірними не призвели б до захисту прав позивачки, оскільки такі вимоги не відповідають належному способу захисту.
16. Відповідно до пункту 2.4.4 іпотечного договору іпотекодавець зобов`язаний не надавати дозвіл на реєстрацію/прописку в житлових приміщеннях, що складають предмет іпотеки, фізичних та юридичних осіб без згоди іпотекодержателя. При цьому, на момент укладення договору іпотеки неповнолітня дитина не була власником та не користувалась квартирою, яка передавалась в іпотеку, її було зареєстровано на постійне місце проживання після укладення цього договору.
17. З урахуванням того, що ця справа є малозначною, касаційне провадження підлягає закриттю.
18. У березні 2025 року від приватного виконавця Телявського А. М. до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому він просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.
19. Вказує, що дії приватного виконавця шляхом передання майна стягувачу у рахунок погашення боргу, а також прийняті у зв`язку з їх вчиненням оскарженого акта, є такими, що вчинені на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією України та Законами України «Про виконавче провадження» і «Про іпотеку».
Рух справи в суді касаційної інстанції
20. Верховний Суд ухвалою від 18 лютого 2025 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував справу із Подільського районного суду міста Києва.
21. 14 березня 2025 року цивільна справа № 758/10383/21 надійшла до Верховного Суду.
22. Верховний Суд ухвалою від 03 липня 2026 року справу призначив до розгляду колегією у складі п`яти суддів.

Фактичні обставини справи, з`ясовані судами
23. 19 червня 2019 року приватним виконавцем Телявським А. М. винесено постанову про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу у ВП № НОМЕР_2.
24. Згідно з актом про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 19 червня 2019 року приватний виконавець передає стягувачу АТ «Універсал Банк» жилий будинок, що знаходиться на АДРЕСА_1, в м. Києві, на загальну суму 3 413 080 грн, що станом на день винесення акта про передачу майна у рахунок погашення боргу в еквіваленті за курсом НБУ становить 129 381,34 дол. США.
25. Того ж дня приватним виконавцем Телявським А. М. винесено постанову про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу у ВП № НОМЕР_1.
26. Відповідно до акта про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 19 червня 2019 року приватний виконавець передає стягувачу АТ «Універсал Банк» земельну ділянку, що знаходиться на АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0836 га, кадастровий номер 8000000000:85:163:0004, цільове призначення ділянки - будівництво та обслуговування жилого будинку, господарських споруд та будівель на загальну суму 2 205 230 грн, що станом на день винесення акта про передачу майна у рахунок погашення боргу в еквіваленті за курсом НБУ становить 83 594,76 дол. США.
27. Також у провадженні приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Телявського А. М. перебуває виконавче провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа Подільського районного суду міста Києва № 758/14320/14-ц від 27 березня 2019 року про звернення стягнення на жилий будинок, що належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого 27 грудня 2012 року Головним управлінням житлового забезпечення, який розташований на земельній ділянці, що є виділеною в натурі та межі якої визначені на місцевості та знаходяться на АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0836 га, кадастровий номер 8000000000:85:163:0004, цільове призначення ділянки - будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських споруд та будівель, що належить ОСОБА_1 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку від 08 квітня 2008 року № 03-7-02695, шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною, що буде визначена на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на час його продажу в рахунок погашення боргу ОСОБА_1 за кредитним договором від 04 жовтня 2007 року № 001-2900/840-0251 у розмірі 262 050,88 дол. США.
28. При примусовому виконанні приватним виконавцем описано майно боржника, а саме: жилий будинок, загальною площею 299,8 кв. м, що знаходиться на АДРЕСА_1 , який передано стягувачу в іпотеку.
29. 19 квітня 2019 року приватним виконавцем винесено постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для визначення вартості описаного майна боржника. Відповідно до письмового звіту експертної оцінки майна, вартість жилого будинку складає 3 413 080 грн.
30. Приватним виконавцем Телявським А. М. сформовано та передано ДП «СЕТАМ» заявку на реалізацію арештованого майна від 10 травня 2019 року, а саме: жилий будинок, загальною площею 299,8 кв. м, що знаходиться на АДРЕСА_1 . Відповідно до протоколу від 13 червня 2019 року № 412212 ДП «СЕТАМ», проведення електронних торгів, що проводились за адресою: АДРЕСА_2 , за реєстраційним номером лота 350378, а саме: іпотека жилий будинок, загальною площею 299,8 кв. м, що знаходиться на АДРЕСА_1 , торги не відбулися, у зв`язку з тим, що від жодного учасника не надійшла цінова пропозиція. До приватного виконавця надійшла заява від стягувача АТ «Універсал Банк» про бажання залишити за собою нереалізоване майно, а саме: жилий будинок, загальною площею 299,8 кв. м., що знаходиться на АДРЕСА_1 . Внаслідок цього, приватний виконавець Телявський А. М. виніс постанову про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 19 червня 2019 року та акт про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 19 червня 2019 року.
31. Крім того, у провадженні приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Телявського А. М. перебуває виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа Подільського районного суду міста Києва від 31 січня 2014 року № 758/9543/13-ц про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до договору іпотеки від 04 жовтня 2007 року, а саме: земельну ділянку, що є виділеною в натурі та межі якої визначені на місцевості та знаходяться на АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0836 га, кадастровий номер 8000000000:85:163:0004, цільове призначення ділянки - будівництво та обслуговування жилого будинку, господарських споруд та будівель, що належить ОСОБА_1 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку від 08 квітня 2008 року № 03-7-02695, шляхом проведення прилюдних торгів.
32. 17 квітня 2019 року винесено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника, відповідно до якої описано та арештовано вищевказану земельну ділянку.
33. 19 квітня 2019 року приватним виконавцем винесено постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні та доручено надати звіт з експертно-грошової оцінки описаного та арештованого майна. Згідно з отриманого звіту, вартість земельної ділянки складає 2 205 230 грн.
34. На підставі отриманого звіту приватним виконавцем сформовано та подано ДП «СЕТАМ» заявку на реалізацію арештованого майна. Відповідно до протоколу від 13 червня 2019 року № 412209 ДП «СЕТАМ», проведення електронних торгів, що проводилися за адресою: АДРЕСА_2 , за реєстраційним номером лота 350337, а саме: іпотека земельна ділянка, площею 0,0836 га, кадастровий номер 8000000000:85:163:0004, що знаходиться на АДРЕСА_1 . Торги не відбулися, у зв`язку з тим, що від жодного учасника не надійшла цінова пропозиція.
35. АТ «Універсал Банк» надано заяву про бажання залишити за собою нереалізоване майно, а саме: земельну ділянку, площею 0,0836 га, кадастровий номер 8000000000:85:163:0004, що знаходиться на АДРЕСА_1 . Постановою та актом приватного виконавця Телявського А. М. від 19 червня 2019 року майно передано стягувачу в рахунок погашення боргу.
Позиція Верховного Суду 
36. Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
37. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
38. Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
39. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
40. Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
41. Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Щодо способу захисту
42. Статтею 393 ЦК України передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.
43. Тобто, для скасування вищезазначених актів необхідно встановити їх незаконність, а зокрема незаконність дій виконавця, пов`язаних із прийняттям таких актів, які порушують права позивачки.
44. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентуються Законом України «Про виконавче провадження».
45. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
46. За змістом частини першої, пункту 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
47. Відповідно до частин першої, другої, шостої, восьмої, дев`ятої статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною. Реалізація за фіксованою ціною застосовується щодо майна, оціночна вартість якого не перевищує 50 мінімальних розмірів заробітної плати. Реалізація за фіксованою ціною не застосовується до нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден незалежно від вартості такого майна. У разі нереалізації майна на третіх електронних торгах виконавець повідомляє про це стягувачу і пропонує йому вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна, крім майна, конфіскованого за рішенням суду. У разі якщо стягувач виявив бажання залишити за собою нереалізоване майно, він зобов`язаний протягом 10 робочих днів з дня надходження від виконавця відповідного повідомлення внести на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби або рахунок приватного виконавця різницю між вартістю нереалізованого майна та сумою коштів, що підлягають стягненню на його користь, якщо вартість нереалізованого майна перевищує суму боргу, яка підлягає стягненню за виконавчим документом. За рахунок перерахованих стягувачем коштів оплачуються витрати виконавчого провадження, задовольняються вимоги інших стягувачів та стягуються виконавчий збір і штрафи, а залишок коштів повертається боржникові. Майно передається стягувачу за ціною третіх електронних торгів або за фіксованою ціною. Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу виконавець виносить постанову. За фактом такої передачі виконавець складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на таке майно.
48. В разі залишення стягувачем за собою нереалізованого майна оформлення та підписання договору купівлі-продажу майна як окремого документа законодавством не передбачено. Натомість такий договір укладається шляхом звернення виконавця до стягувача з пропозицією вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна з одночасним припиненням права вимоги стягувача до боржника в межах вартості нереалізованого майна (оферта) та виявлення стягувачем волі залишити за собою це майно (акцепт). Виконання договору з боку покупця (стягувача) полягає у внесенні на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби або рахунок приватного виконавця різниці між вартістю нереалізованого майна та сумою коштів, що підлягають стягненню на користь стягувача, якщо вартість нереалізованого майна перевищує суму боргу, яка підлягає стягненню за виконавчим документом. На підтвердження виконання договору з боку покупця виконавець виносить постанову про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу. Подальші дії покупця (стягувача) та виконавця спрямовані на передання нерухомого майна у володіння покупця. З цією метою виконавець складає акт та видає або надсилає його покупцю, покупець отримує свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів, якщо вони не відбулися (стаття 72 Закону України «Про нотаріат»), звертається до державного реєстратора з метою державної реєстрації права власності за покупцем.
49. Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанови Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
50. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
51. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22).
52. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17).
53. Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року у справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).
54. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19).
55. При цьому, як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Такий висновок сформульований, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18).
56. Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21, від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19).
57. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 463/13099/21 зазначено, що вимоги про оспорення акта та постанови про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу є спором про право цивільне, пов`язані, зокрема, з належністю майна особі, незалежно від того, хто оспорює такі акти та постанови (боржник чи інша заінтересована особа).
58. Подібні висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 08 квітня 2026 року у справі № 344/14152/22, від 10 січня 2024 року у справі № 206/1140/22.
59. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
60. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
61. У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
62. Суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що позивачка обрала неналежний спосіб захисту, що, зокрема, стало підставою для відмови у задоволенні позову.
63. Проте, суди належним чином не врахували те, що вимоги про оспорення акта про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу є спором про право цивільне, пов`язані, зокрема, з належністю майна особі. До таких правовідносин мають застосовуватись загальні положення про захист цивільних прав шляхом пред`явлення позову, із залученням до участі у справі стягувача та приватного виконавця. При цьому такі вимоги є ефективним способом захисту прав заявника.
64. За таких обставин суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, зробив передчасний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання актів приватного виконавця про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу незаконними з вказаних підстав.
65. Разом з тим, позивачка просила скасувати державну реєстрацію свідоцтв про придбання з прилюдних торгів: серія і номер 908, індексний номер: 47460665, виданий 21 червня 2019 року, видавник: приватний нотаріус КМНО Апатенко М. А. та серія і номер 909, індексний номер: 4746077, виданий 21 червня 2019 року, видавник: приватний нотаріус КМНО Апатенко М. А.
66. Проте, задоволення позовних вимог про скасування державної реєстрації свідоцтв про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів не призведе до відновлення прав позивачки на об`єкти нерухомого майна, які вона вважає порушеними. Ці вимоги не є ефективним способом захисту, адже навіть у разі задоволення потребуватимуть додаткових заходів судового втручання.
67. За таких обставин суди попередніх інстанцій зробили правильний висновок про відмову у задоволенні в частині вказаних вимог у зв`язку з обранням позивачкою неналежного способу захисту своїх прав.
Щодо суті позовних вимог про визнання незаконними актів про передачу майна
68.  ОСОБА_1 , обґрунтовуючи позов, посилалась те, що приватний виконавець порушив право користування малолітньої онуки ОСОБА_2 , оскільки для реалізації предмету іпотеки, приватний виконавець Телявський А. М. повинен був звернутись до органу опіки та піклування і отримати попередній дозвіл, чого ним зроблено не було.
69. Вимога про отримання дозволу державним виконавцем від органу опіки та піклування на реалізацію майна, право власності на яке або право користування яким належить малолітній дитині, встановлена задля додаткового забезпечення захисту прав цієї дитини, зокрема передбачених статтями 17 та 18 Закону України «Про охорону дитинства», статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», від можливого порушення.
70. За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
71. У статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.
72. У пункті 28 розділу VІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 визначено, що у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а у разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».
73. Отже, відповідно до положень Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», Інструкції з організації примусового виконання рішень державний або приватний виконавець зобов`язаний у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, отримати попередню згоду органу опіки та піклування або відповідне рішення суду, які, зокрема, додаються до заяви на реалізацію арештованого майна.
74. Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 30 вересня 2020 року у справі № 303/3043/19, від 18 березня 2021 року у справі № 164/1145/20, від 15 лютого 2023 року у справі № 442/2252/17.
75. Згідно із пунктами 68-69 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2021 року в справі № 755/12052/19 (провадження № 14-113цс21) повноваження держвиконавця не мають того характеру та обсягів, які має суд, зокрема в межах цивільного процесу. Обов`язки і права виконавців, закріплені у статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», не відповідають широті повноважень та обов`язків суду, передбачених ЦПК України, для вирішення судових спорів. Як приклад можна навести статтю 19 СК України, яка передбачає право суду не погодитись з висновками органу опіки та піклування. Тоді як законодавство України, зокрема Закон України «Про виконавче провадження», такими повноваженнями держвиконавця не наділяє. Також, наприклад, держвиконавець позбавлений можливості встановлювати, чи є у власності неповнолітніх дітей, місце проживання яких зареєстроване у квартирі, яка підлягає реалізації в межах виконавчого провадження, інше житлове приміщення, чи мають вони право користування іншим житловим приміщенням. Для вирішення подібних питань держвиконавець і має звертатись до органів опіки та піклування для отримання відповідного дозволу, який має враховувати найкращий захист прав неповнолітніх дітей.
76. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2021 року у справі № 755/12052/19 (провадження № 14-113цс21) зробила висновок про те, що на відміну від виконання судових рішень, які безпосередньо передбачають звернення стягнення на конкретно визначене житлове приміщення у конкретно визначений спосіб, для інших судових рішень, які передбачають загальне право стягнення боргу (в тому числі солідарного) з боржника (його поручителя) на визначену суму зобов`язань, отримання державним виконавцем відповідного дозволу органу опіки та піклування є обов`язковим на підставі самого факту існування права власності або права користування неповнолітньої дитини щодо нерухомого майна, яке реалізується в межах виконавчого провадження. Захист відповідних прав неповнолітньої дитини забезпечує орган опіки та піклування в межах своїх повноважень, приймаючи рішення про надання зазначеного дозволу або відмову у наданні зазначеного дозволу державному виконавцю, а також суд у випадку звернення до нього уповноваженої особи щодо дій державного виконавця та/або органу опіки та піклування. Зазначене стосується також і дій приватних виконавців (пункти 70, 71, 116, 117). Тобто державний чи приватний виконавець повинен звернутися за дозволом органу опіки та піклування для реалізації житлової нерухомості, право на користування яким мають діти (пункт 72).
77. Вирішуючи спір у вказаній справі, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що вона у своїй постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 (провадження № 14-711цс19) підтримала правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 504/294/14-ц (провадження № 6-2940ц15), який зводиться до такого: правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо житлового приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам собою факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним (пункти 88-90).
78. При цьому дбати про дітей та їх інтереси мають насамперед батьки, а держава охороняє інтереси дітей у разі вчинення саме батьками дій, які можуть нашкодити інтересам дітей.
79. Верховний Суд у постанові від 20 травня 2020 року у справі № 760/15341/16-ц (провадження № 61-48978св18), вирішуючи спір про визнання договору іпотеки недійсним, зазначив, що власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами, а може спричинити інші передбачені законодавством наслідки, які застосовуються органами опіки та піклування.
80. Верховний Суд у постанові від 08 липня 2020 року у справі № 201/18443/17 виклав правовий висновок про те, що дозвіл органу опіки та піклування на відчуження житлового приміщення, право користування яким мають неповнолітні діти, необхідний на момент укладення правочину, а не на момент реалізації такого майна з електронних торгів.
81. Згідно з пунктом 6 статті 3 ЦК України справедливість, добросовісність та розумність належать до загальних засад цивільного законодавства.
82.  Звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду є кінцевою стадією виконання рішення суду, тому попередній дозвіл органу опіки та піклування на відчуження квартири, право користування якою належить дитині, законом не вимагається. Така згода потрібна при укладенні договору іпотеки, якщо предметом іпотеки мають право користуватись чи володіти діти, а не при виконанні рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, коли дії по реєстрації місця проживання дітей вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки).
83.  Отже, згода органу опіки та піклування при виконанні судових рішень, які безпосередньо передбачають звернення стягнення на конкретно визначене житлове приміщення в конкретно визначений спосіб, законом не вимагається.
84.  Аналогічний висновок зроблений у постановах Верховного Суду від 09 лютого 2022 року у справі № 335/4107/15, від 06 грудня 2023 року у справі № 466/2588/19, від 02 жовтня 2019 року в справі № 754/15589/14-ц.
85. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, рішенням Подільського районного суду міста Києва від 08 липня 2016 року, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 15 березня 2017 року, у справі № 758/14320/14-ц, позов ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання іпотекодержателем та звернення стягнення на майно задоволено.
86. З вказаного судового рішення вбачається, що згідно з довідкою форми № 3 Комунального підприємства «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району» від 10 квітня 2015 року № 272 онучка ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована в спірному житловому будинку 21 лютого 2013 року, натомість договір іпотеки укладений банком та ОСОБА_1 04 жовтня 2007 року.
87. В матеріалах справи, яка переглядається, міститься копія довідки про реєстрацію місця проживання особи від 06 травня 2021 року в якій зазначено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована в спірному житловому будинку 21 лютого 2013 року.
88. Отже у спірному будинку на час укладення договору іпотеки не була зареєстрована ОСОБА_2 , тому неповнолітня дитина на час укладення цього договору не мала права користування вказаним будинком.
89. Враховуючи зазначене, доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_2 була зареєстрована у вказаному будинку в 2013 році і на той момент будинок не перебував в іпотеці чи під іншими заборонами не заслуговують на увагу.
90. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово зауважував у своїх рішеннях, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які у державі, яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній із сторін (наприклад, справа «Жовнер проти України» від 29 червня 2004 року, заява № 56848/00, § 33). Право на звернення до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби правова система держав-учасниць Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод допускала, що судове рішення, яке набрало законної сили та є обов`язковим для виконання, залишалося би невиконаним по відношенню до однієї зі сторін всупереч її інтересам. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.
91. Пункт 1 частини п`ятої статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що боржник зобов`язаний утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення.
92. Ураховуючи викладене, недобросовісними діями іпотекодавця при здійсненні реєстрації неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , у спірному житловому будинку після укладення договору іпотеки, порушено права банку, як іпотекодержателя, оскільки він не надавав згоди на вчинення таких дій. Отже, боржниця діяла всупереч умов укладеного договору іпотеки та недобросовісно, ускладнюючи виконання рішення суду, що набрало законної сили.
93. Враховуючи зазначене, Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що на виконання у приватного виконавця перебували виконавчі листи, видані на виконання рішення суду, яким вирішено спір та звернено стягнення на предмет іпотеки, визначено спосіб реалізації предмета іпотеки, а тому наявність чи відсутність згоди органу опіки та піклування на примусову реалізацію предмета іпотеки не може перешкоджати виконанню судового рішення, отже дії приватного виконавця відповідали вимогам Закону України «Про виконавче провадження».
94. Посилання в касаційній скарзі на те, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 10 серпня 2021 року у справі № 461/4240/17, від 11 липня 2019 року у справі № 583/783/18 є безпідставними, оскільки висновки у цих справах і у справі, що переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними, у зазначених справах суди виходили з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
95. Аргументи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції помилково відніс цю справу до категорії малозначних справ є необґрунтованими з огляду на наступне.
96. Подільський районний суд міста Києва ухвалою від 20 вересня 2021 року прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у цій справі. Справу вирішив розглядати за правилами загального позовного провадження.
97. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 січня 2024 року, цивільну справу № 758/10383/21 передано судді Подільського районного суду міста Києва Петрову Д. В., оскільки суддю Скрипник О. Г. відраховано зі штату Подільського районного суду міста Києва, згідно з наказом від 11 січня 2024 року № 3/02-02 «Про відрахування зі штату Подільського районного суду м. Києва».
98. Подільський районний суд міста Києва ухвалою від 22 січня 2024 року прийняв справу до провадження та вирішив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
99. Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
100. Проте, позивачка у касаційній скарзі не навела доводів про те, як розгляд цієї справи в порядку спрощеного позовного провадження унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Тому відповідні аргументи позивачки не можуть бути підставою для скасування судового рішення.
101. Правильним по суті рішення є в тому випадку, коли воно відповідає вимогам законності й обґрунтованості, оскільки порушення останніх має наслідком зміну або скасування оскарженого судового рішення. Оскаржене судове рішення належить залишати без змін за наявності незначних порушень закону, які вже були усунені при розгляді справи, або ж таких, які можуть бути виправлені судом апеляційної інстанції. Правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 522/18010/18 (провадження 
№ 61-13667сво21)).
102. Колегія суддів не бере до уваги доводи касаційної скарги про те, що матеріали справи не містять доказів, що виконавець чи оцінювач зверталися до боржниці з вимогою забезпечити доступ оцінювача до об`єкта для його об`єктивної оцінки, оскільки в позовній заяві ОСОБА_1 не зазначала вказані доводи, як підставу позову. Водночас в силу вимог частини першої статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не приймає нових доказів та не встановлює нових обставин у справі, а лише перевіряє законність та обґрунтованість судових рішень, які були прийняті з урахуванням наданих учасниками справи до суду першої та апеляційної інстанцій доказів стосовно предмета спору.
Посилання у відзиві АТ «Універсал Банк» про те, що ця справа є малозначною, тому касаційне провадження підлягає закриттю, касаційний суд відхиляє, оскільки АТ «Універсал Банк» не заявляв клопотання про закриття касаційного провадження у цій справі та просив касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а Верховний Суд не вбачає підстав для закриття касаційного провадження з підстав, передбачених статтею 396 ЦПК України.
Висновок за результатами розгляду касаційної скарги
103. Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
104. За змістом статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
105. Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, проте судами першої та апеляційної інстанцій допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржені судові рішення слід змінити в частині мотивів.
Щодо судових витрат
106. Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
107. Враховуючи, що судові рішення змінено тільки в наведених судами першої та апеляційної інстанцій мотивів, суд не здійснює розподіл судових витрат.
Керуючись статтями 400, 406, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
2. Рішення Подільського районного суду міста Києва від 02 травня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач І. В. Литвиненко
Судді: А. І. Грушицький 
А. А. Калараш
Є. В. Петров
В. В. Пророк