ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2026 року
м. Київ

справа № 755/4131/24
провадження № 61-9579св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Гудими Д. А, Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І.,

учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Комунальне підприємство «Головний інформаційно-обчислювальний центр»,

розглянув у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на постанову Київського апеляційного суду від 18 червня 2025 року у складі колегії суддів: Голуб С. А., Слюсар Т. А., Таргоній Д. О.,
Історія справи
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2024 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Комунального підприємства «Головний інформаційно-обчислювальний центр» (далі - КП «ГІОЦ») про визнання незаконними та скасування наказів, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Позов мотивований тим, що з листопада 2017 року позивачка працює у КП «ГІОЦ» на посаді провідного інженера.
29 серпня 2022 року відповідачем видано наказ № 78 «Про порядок роботи підприємства в період воєнного стану», яким було призупинено дію трудового договору зі ОСОБА_1 на вересень місяць 2022 року з відшкодуванням заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат відповідно до Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного часу» у повному обсязі державою, що здійснює військову агресію проти України - російською федерацією, з умовою відновлення дії трудового договору - закінчення у вересні 2022 року дії воєнного стану.
Підставою для видання даного наказу зазначено неможливість забезпечити працівників роботою у зв`язку зі збройною агресію проти України.
В подальшому, аналогічні накази «Про порядок роботи підприємства в період воєнного стану» були видані 28 вересня 2022 року за № 95, 26 жовтня 2022 року за № 113, 29 листопада 2022 року № 140, 29 грудня 2022 року № 152, 30 січня 2023 року за № 11.
Зазначені накази не відповідають вимогам статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Вказана спеціальна норма передбачає право сторін призупинити дію трудового договору за умови наявності військової агресії проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Однак, вона мала і має можливість здійснювати обов`язки, передбачені трудовим договором.
Місто Київ, де розташовані робочі місця КП «ГІОЦ», у період з 01 вересня 2022 року по 28 лютого 2023 року не відносилося до зони бойових дій, не було окупованою територією, де було неможливим надання і виконання роботи за трудовим договором позивачки.
Неможливість забезпечити працівників роботою у зв`язку зі збройною агресією проти України, зокрема провідного інженера КП «ГІОЦ» - ОСОБА_1 нічим не підтверджена та спростовується роботою інших працівників у цьому комунальному підприємстві у цей період.
Крім того, роботодавець умисно не ознайомлював ОСОБА_1 у визначений законом спосіб з вищевказаними наказами та умисно не надав за адвокатськими запитами копії повних текстів наказів про режими роботи на підприємстві і цим самим приховав факт введення у даний період на підприємстві для працівників КП «ГІОЦ» дистанційного режиму роботи, що було визначено і прописано в пунктах вказаних наказів.
Враховуючи протиправність зупинення дії трудового договору, позивачка стверджувала, що відповідач має компенсувати їй середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, право на отримання якого виникло в неї як у працівниці, яку незаконно позбавили можливості виконувати трудову діяльність з незалежних від неї причин.
Враховуючи викладене позивачка просила скасувати накази комунального підприємства «Головний інформаційно-обчислювальний центр», а саме:
№ 78 «Про порядок роботи підприємства в період воєнного стану» від 29 серпня 2022 року;
№ 95 «Про порядок роботи підприємства в період воєнного стану» від 28 вересня 2022 року;
№ 113 «Про порядок роботи підприємства в період воєнного стану» від 26 жовтня 2022 року;
№ 140 «Про порядок роботи підприємства в період воєнного стану» від 29 листопада 2022 року;
№ 152 «Про порядок роботи підприємства в період воєнного стану» від 29 грудня 2022 року;
№ 11 «Про порядок роботи підприємства в період воєнного стану» від 30 січня 2023 року,
а також стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 вересня 2022 року по 28 лютого 2023 року у розмірі 115 556,91 грн та судові витрати.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2024 року позов задоволено частково.
Скасовано наказ № 78 «Про порядок роботи підприємства в період воєнного стану» від 29 серпня 2022 року в частині призупинення дії трудового договору, фінансування оплати праці яких відбувалося з бюджету м. Києва.
Скасовано наказ № 95 «Про порядок роботи підприємства в період воєнного стану» від 28 вересня 2022 року в частині призупинення дії трудового договору, фінансування оплати праці яких відбувалося з бюджету м. Києва.
Скасовано наказ № 113 «Про порядок роботи підприємства в період воєнного стану» від 26 жовтня 2022 року в частині призупинення дії трудового договору, фінансування оплати праці яких відбувалося з бюджету м. Києва.
Скасовано наказ № 140 «Про порядок роботи підприємства в період воєнного стану» від 29 листопада 2022 року в частині призупинення дії трудового договору, фінансування оплати праці яких відбувалося з бюджету м. Києва.
Скасовано наказ № 152 «Про порядок роботи підприємства в період воєнного стану» від 29 грудня 2022 року в частині призупинення дії трудового договору, фінансування оплати праці яких відбувалося з бюджету м. Києва.
Скасовано наказ № 11 «Про порядок роботи підприємства в період воєнного стану» від 30 січня 2023 року в частині призупинення дії трудового договору, фінансування оплати праці яких відбувалося з бюджету м. Києва.
Стягнуто з КП «ГІОЦ» на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток з 01 вересня 2022 року по 28 лютого 2023 року у розмірі 115 556,91 грн.
Вирішено питання розподілу судових витрат.
Рішення мотивовано тим, що відповідачем у справі не доведено законність та обґрунтованість оспорюваних наказів про призупинення дії трудового договору з позивачкою, а також, що на час видання наказів існували обставини, які виключали можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором, тобто, що існувала абсолютна неможливість роботодавця надати роботу, а працівника - виконувати її, так як м. Київ не перебувало під окупацією та промислові потужності підприємства не були знищені чи пошкоджені, що б унеможливлювало виконання роботи позивачкою.
Доводи відповідача про те, що у зв`язку з початком військової агресії проти України він як роботодавець позбавлений можливості забезпечити позивачку роботою, що стало підставою для видання оспорюваних наказів, є незаконними, безпідставними та спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами. Але з урахуванням того, що оспорювані накази були видані відповідачем не тільки щодо ОСОБА_1 , а й стосовно інших співробітників КП «ГІОЦ», то оспорювані накази підлягають скасуванню саме в частині призупинення дії трудового договору по відношенню до ОСОБА_1 .
В судовому засіданні представником відповідача не було спростовано того факту, що в разі виконання своїх службових обов`язків позивачем ОСОБА_1 на час призупинення дії трудового договору в період часу з 01 серпня 2022 року по 28 лютого 2023 року остання би отримала б заробітну в розмірі 115 556, 91 грн.
Оскільки вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказів про призупинення дії трудового договору , фінансування оплати праці яких відбувалося з бюджету м.Києва, в зв`язку з чим вимоги підлягають задоволенню.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 18 червня 2025 року апеляційну скаргу комунального підприємства «Головний інформаційно-обчислювальний центр» задоволено. Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оскаржувані накази «Про порядок роботи підприємства в період воєнного стану» не відповідають вимогам статті 13 вищевказаного Закону та об`єктивним економічним реаліям, в яких опинився відповідач внаслідок збройної російської агресії проти України. 
Проте колегія суддів прийняла до уваги доводи апеляційної скарги в частині пропуску позивачкою строку на звернення до суду з позовом про захист своїх трудових прав. 
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «СОVІD-19» визначено, що з 12 березня 2020 року на всій території України встановлено карантин. Надалі постановами Кабінету Міністрів України цей карантин на території України продовжувався та був скасований з 30 червня 2023 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651.
Оспорювані накази були видані відповідачем під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), який перебігав безперервно та завершився 30 червня 2023 року.
З урахуванням пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України та постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651, відлік тримісячного строку звернення до суду зі спорами, визначеними статтею 233 КЗпП України, почався 01 липня 2023 року, відповідно завершився цей строк 01 жовтня 2023 року.
Позивачка звернулась до суду з позовом 01 березня 2024 року, тобто пропустила строк на звернення до суду з цим позовом. При цьому ОСОБА_1 було відомо про порушення її права, оскільки витяги з оспорюваних наказів надсилались відповідачем на її електронну адресу і цей факт нею не спростований.
Суд першої інстанції належним чином не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, не дослідив наявні у справі докази та не надав їм належну правову оцінку, в результаті чого ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку 23 липня 2025 року подала до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2., у якій просила скасувати постанову Київського апеляційного суду від 18 червня 2025 рокута залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач з оспорюваними наказами жодного разу ОСОБА_1 у визначений законом термін не ознайомлював, не надавав їй та в майбутньому її адвокатам жодної копії з повним їх текстом, з яким мав би обов`язково її ознайомити кожного разу до визначеного терміну, а саме до початку вступу його в дію, тобто до 01 числа кожного місяця.
Суд апеляційної інстанції не звернув уваги, що у зв`язку з цим позивачем, одночасно з поданням позовної заяви було заявлене клопотання про витребування у КП «ГІОЦ» для огляду в судовому засіданні оригінали повних текстів оспорюваних наказів. Дане клопотання було розглянуте Дніпровським районним судом м. Києва липня 2024 року та задоволене. А тому, з повними текстами наказів ОСОБА_1 була ознайомлена представником після того, як відповідач через електронний суд подав 13 серпня 2024 року клопотання про долучення доказів до матеріалів справи та подальшого огляду оригіналів повних текстів оспорюваних наказів у судовому засіданні Дніпровського районного суду м. Києва.
Київський апеляційний суд безпідставно відхилив доводи ОСОБА_1 , що вона не була належним чином повідомлена про призупинення трудових відносин у період з 01 вересня 2022 року по 30 січня 2023 року, а ознайомлена з повними текстами оспорюваних наказів 13 серпня 2024 року.
Також є незрозумілим, яким чином, суд апеляційної інстанції попри те, що в резолютивній частині повного тексту рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2024 року по справі № 755/4131/24 мова йшла про скасування оспорюваних наказів повністю, вирішив переглядати рішення суду першої інстанції в частині скасування оспорюваних наказів, що стосуються ОСОБА_1 .
Суд апеляційної інстанції не звернув уваги на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду у подібних правовідносинах.
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу
У серпні 2025 року КП «ГІОЦ» через представника Шиліна О. С. подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржене судове рішення - без змін.
Відзив обґрунтований тим, що касаційна скарга позивачки є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки доводи, які викладені, неаргументовані та спрямовані на повторну оцінку доказів.
У поданій касаційній скарзі представник позивачки посилаючись на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, не зазначила в чому полягає помилка суду апеляційної інстанції при застосуванні вказаних норм права. Крім того, у касаційній скарзі не наводиться переконливих доводів та обґрунтування, що дана справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для позивачки. 
Зазначаючи про необхідність скасування постанови суду апеляційної інстанції та залишення в силі рішення суду першої інстанції, представник позивачки, здійснивши загальні посилання на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, не обґрунтувала необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо застосування норм матеріального права для правильного вирішення спору у подібних правовідносинах, що прямо свідчить про відсутність належного обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України.
Верховний Суд викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Наявність підстави для касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України у цьому провадженні не підтверджується, адже твердження представника позивачки, з посиланням на оскаржувану постанову від 18 червня 2025 року у справі № 755/4131/24, не свідчить про помилковість висновків суду апеляційної інстанції. Більше того, касаційна скарга не спростовує висновків постанови Київського апеляційного суду від 18 червня 2025 року у справі № 755/4131/24, оскільки судом апеляційної інстанції в повному обсязі досліджені всі наявні в матеріалах справи докази та з`ясовані всі обставини, що мають значення для справи з урахуванням висновків Верховного Суду, а також з урахуванням зазначених висновків, вірно застосовано норми матеріального права, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин.
Суд апеляційної інстанції правильно встановив, що позов поданий позивачкою з пропуском тримісячного строку, визначеного частиною першою статті 233 КЗпП України, без поважних причин для його поновлення.
Позивачка не зверталась до суду з обґрунтованим клопотанням про поновлення пропущеного строку на звернення з позовною заявою до суду першої інстанції. У матеріалах справи відсутні докази, які могли б підтвердити наявність об`єктивних перешкод для своєчасного звернення до суду, тобто які підтверджують поважність причин пропуску строку.
У цій справі, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2024 року було ухвалене стосовно осіб, які не були повідомлені про розгляд справи, не мали можливості надати свої пояснення чи докази, чим було грубо порушено їхні процесуальні права.
Однак, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки позов стосувався виключно трудових прав позивачки, тоді як резолютивна частина повного тексту рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2024 року у справі № 755/4131/24 поширюється на права інших працівників КП ГІОЦ, які не є сторонами (учасниками) цього провадження. Це є не технічною опискою, а істотною зміною предмета судового розгляду та виходом суду першої інстанції за межі позовних вимог.
Посилання представника позивачки на частину першу статті 269 та частину третю статті 365 ЦПК України є фактичною спробою надати вигляду технічної описки грубому порушенню процесуальних норм і виходу суду першої інстанції за межі позовних вимог, що призвело до порушення прав третіх осіб.
Твердження представника позивачки про те, що суд апеляційної інстанції вирішив справу по суті ще на стадії підготовки є необґрунтованим, оскільки жодне процесуальне рішення, ухвалене до прийнятої постанови від 18 червня 2025 року у справі № 755/4131/24, не містить висновків щодо задоволення чи відмови в позові.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 29 липня 2025 року у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2.про поновлення строку на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 18 червня 2025 рокувідмовлено. Відкрито касаційне провадження у справі № 755/4131/24. Витребувано справу із суду першої інстанції. 
У вересні 2025 року матеріали справи № 755/4131/24 надійшли до Верховного Суду.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 29 липня 2025 року зазначено, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах).
Фактичні обставини справи
Позивачка ОСОБА_1 з 29 листопада 2017 року працюла в КП «Головний інформаційно-обчислювальний центр», а з 23 березня 2021 року - на посаді провідного інженера.
29 серпня 2022 року КП «ГІОЦ» видано наказ № 78 «Про порядок роботи підприємства в період воєнного стану», яким було призупинено дію трудового договору зі ОСОБА_1 на вересень місяць 2022 року з відшкодуванням заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат на час призупинення дії трудового договору відповідно до Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного часу» у повному обсязі державою, що здійснює військову агресію проти України - російською федерацією, з умовою відновлення дії трудового договору - закінчення у вересні 2022 року дії воєнного стану.
Підставою для видання даного наказу зазначено неможливість забезпечити працівників роботою у зв`язку із збройною агресію проти України.
В подальшому відповідачем видавались аналогічні накази, якими призупинялась дія трудового договору з позивачкою на жовтень, листопад, грудень 2022 року та січень, лютий 2023 року, а саме: 28 вересня 2022 року за № 95, 26 жовтня 2022 року за № 113, 29 листопада 2022 року № 140, 29 грудня 2022 року № 152, 30 січня 2023 року за № 11.
За вказаний період відсторонення від роботи позивачці заробітна плата не нараховувалася.
Позивачка тривалий період часу виконувала свої службові обов`язки дистанційно, так як була забезпечена корпоративним ноутбуком та електронною адресою.
Як на час видачі оспорюваних наказів про призупинення дії трудового договору, так і на час розгляду справи, КП «ГІОЦ» здійснювало свій основний вид діяльності, робочий процес зупинено не було, сплачувало частині своїх працівників заробітну плату та преміювало останніх, в даний період часу були внесені зміни до штатного розпису.
Позиція Верховного Суду
Щодо позовних вимог про визнання незаконними та скасування наказів
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 травня 2025 року у справі № 758/4178/22 (провадження № 61-6935сво24) зазначено, що «сам по собі факт військової агресії проти України не є безумовною підставою для призупинення роботодавцем дії трудового договору. Формулювання положень статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (у редакції, чинній на час винесення наказу АТ «НАК «Нафтогаз України» №75 від 14 квітня 2022 року «Про призупинення дії трудового договору»), що дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи, й використання сполучника «та» дозволяє зробити висновок, що саме настання цих двох обставин одночасно дозволяє використовувати призупинення трудового договору з працівником як тимчасову виключну подію; обов`язковість одночасного настання обставин неможливості роботодавця надати роботу і неможливості виконувати роботу працівником для застосування положень статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (у редакції, чинній на час винесення наказу АТ «НАК «Нафтогаз України» №75 від 14 квітня 2022 року «Про призупинення дії трудового договору») є визначальною, оскільки можливість продовження виконання умов трудового договору хоча б однією із сторін та пов`язані з такою можливістю правові наслідки для іншої сторони - не породжують правові наслідки у зв`язку із призупиненням дії трудового договору, й в кінцевому результаті нівелюють необхідність/можливість застосування цієї норми закону; у КЗпП України відсутня норма права, яка б у цій ситуації регулювала питання виплати середнього заробітку за час незаконного призупинення дії трудового договору, оскільки це не є ні простоєм, ні звільненням працівника. Разом з тим, з урахуванням положень статті 43 Конституції України, найбільш подібним (аналогічним) до цієї ситуації є застосування частин першої, другої статті 235 КЗпП України; відновлення порушеного права працівника на працю повинно здійснюватись не тільки визнанням наказу про призупинення дії трудового договору з працівником незаконним й поновленням дії трудового договору, а так само виплатою роботодавцем працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу, застосовуючи норми статті 235 КЗпП України; відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам за час призупинення дії трудового договору в повному обсязі покладається на державу, що здійснює збройну агресію проти України, у випадку обґрунтованості призупинення дії трудового договору. Якщо ж незаконні дії роботодавця (незаконне призупинення дії трудового договору) позбавили працівника можливості працювати, то на роботодавця покладається обов`язок відшкодувати працівнику середню заробітну плату за час його перебування у вимушеному прогулі».
Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Положення частини другої статті 233 КЗпП України деталізує це правило стосовно випадків звільнення працівника. У такому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення. Тобто для такої категорії трудових спорів встановлено спеціальне правило обчислення початку строку виникнення права на звернення до суду, відмінне від загального правила, за яким виникнення цього права пов`язується з моментом, коли працівник дізнався або за всіма обставинами повинен був дізнатися про порушення свого права.
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» КЗпП України доповнено главою XIX Прикінцеві положення такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19» визначено, що з 12 березня 2020 року на всій території України встановлено карантин.
Надалі постановами Кабінету Міністрів України цей карантин на території України продовжувався та був відмінений з 30 червня 2023 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 11 грудня 2023 року у справі № 947/8885/21 (провадження № 61-7480 сво 22) зробив висновок, що запровадження на всій території України карантину законодавець визначив безумовною правовою підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.
У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі 
№ 6-409цс16 зазначено, що «встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк».
Аналогічний висновок міститься також в постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6-1596цс16.
Ознайомлення працівників з наказами (розпорядженнями), повідомленнями, іншими документами роботодавця щодо їхніх прав та обов`язків допускається з використанням визначених у трудовому договорі засобів електронних комунікаційних мереж з накладенням удосконаленого електронного підпису або кваліфікованого електронного підпису. У трудовому договорі за згодою сторін можуть передбачатися альтернативні способи ознайомлення працівника, крім інформації, визначеної пунктом 4 частини першої цієї статті, що доводиться до відома працівників у порядку, встановленому цією статтею (частина третя статті 29 КЗпП України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 червня 2024 року у справі № 643/6699/23 (провадження № 61-5462св24) зроблено висновок, що «у період дії воєнного стану сторони трудового договору можуть домовитися про альтернативні способи створення, пересилання і зберігання наказів (розпоряджень) роботодавця, повідомлень та інших документів з питань трудових відносин та про будь-який інший доступний спосіб електронної комунікації, який обрано за згодою між роботодавцем та працівником».
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
У справі, що переглядається:
01 березня 2024 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 звернулася з позовом до КП «ГІОЦ» про визнання незаконними та скасування наказів від 29 серпня 2022 року, від 28 вересня 2022 року, від 26 жовтня 2022 року, від 29 листопада 2022 року, від 29 грудня 2022 року, від 30 січня 2023 року, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу;
задовольняючи позов в частині визнання незаконними та скасування наказів, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем у справі не доведено законність та обґрунтованість оспорюваних наказів про призупинення дії трудового договору з позивачкою, а також, що на час видання наказів існували обставини, які виключали можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором, тобто, що існувала абсолютна неможливість роботодавця надати роботу, а працівника - виконувати її, так як м. Київ не перебувало під окупацією та промислові потужності підприємства не були знищені чи пошкоджені, що б унеможливлювало виконання роботи позивачкою. Представником відповідача не було спростовано того факту, що в разі виконання своїх службових обов`язків позивачем ОСОБА_1 на час призупинення дії трудового договору в період часу з 1 серпня 2022 року по 28 лютого 2023 року остання би отримала б заробітну в розмірі 115 556, 91 грн;
скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оскаржувані накази «Про порядок роботи підприємства в період воєнного стану» не відповідають вимогам статті 13 вищевказаного Закону та об`єктивним економічним реаліям, в яких опинився відповідач внаслідок збройної російської агресії проти України. Проте позивачка звернулась до суду з позовом 01 березня 2024 року, тобто пропустила строк на звернення до суду з цим позовом. При цьому ОСОБА_1 було відомо про порушення її права, оскільки витяги із оспорюваних наказів надсилались відповідачем на її електронну адресу і цей факт нею не спростований;
суди встановили, що 29 серпня 2022 року КП «ГІОЦ» видано наказ № 78 «Про порядок роботи підприємства в період воєнного стану», яким було призупинено дію трудового договору зі ОСОБА_1 на вересень місяць 2022 року з відшкодуванням заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат на час призупинення дії трудового договору відповідно до Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного часу» у повному обсязі державою, що здійснює військову агресію проти України - російською федерацією, з умовою відновлення дії трудового договору - закінчення у вересні 2022 року дії воєнного стану. В подальшому відповідачем видавались аналогічні накази, якими призупинялась дія трудового договору з позивачкою на жовтень, листопад, грудень 2022 року та січень, лютий 2023 року, а саме: 28 вересня 2022 року за № 95, 26 жовтня 2022 року за № 113, 29 листопада 2022 року № 140, 29 грудня 2022 року № 152, 30 січня 2023 року за № 11. Позивачка звернулась до суду з вказаним позовом 01 березня 2024 року. Витяги із оспорюваних наказів надсилались відповідачем на її електронну адресу (т. 1, ст. 142-150);
за таких обставин суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок про те, що позивачка пропустила строк на звернення до суду з позовом про визнання незаконними та скасування наказівоскільки подала позов 01 березня 2024 року, а оспорювані накази були видані відповідачем під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), який перебігав безперервно та завершився 30 червня 2023 року. З урахуванням пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України та постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651, відлік тримісячного строку звернення до суду зі спорами, визначеними статтею 233 КЗпП України, почався 01 липня 2023 року, відповідно завершився цей строк 01 жовтня 2023 року;
доводи касаційної скарги про те, що позивачці направлялись лише витяги із наказів, а не накази у повному обсязі, отже вона не була повідомлена про призупинення дії трудового договору є необґрунтованими, оскільки ОСОБА_1 було відомо про порушення її права, оскільки витяги із оспорюваних наказів надсилались відповідачем на її електронну адресу і цей факт нею не спростований;
крім того, матеріали справи свідчать, що позивачка скористалась наданим їй частиною третьої статті 13 Закону № 2136-ІХ правом і 20 листопада 2022 року оспорила накази № 78, 95, 113 до Державної служби України з питань праці, що також додатково свідчить про її обізнаність із змістом оспорюваних наказів (т. 1, ст. 36-39);
колегія суддів відхиляє посилання у касаційній скарзі на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, оскільки за встановлених у цій справі обставин та досліджених судами доказів, з урахуванням змісту заявлених в суді першої інстанції позовних вимог, суд апеляційної інстанції правильно застосував норми матеріального права до спірних правовідносин, переглянув судове рішення відповідно до висновків Верховного Суду, які наведені в цій постанові.
інші доводи касаційної скарги в частині визнання незаконними та скасування наказів спрямовані на необхідність переоцінки доказів Верховним Судом, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, які передбачені статтею 400 ЦПК України;
враховуючи викладене, оскаржену постанову суду апеляційної інстанції в частині визнання незаконними та скасування наказів необхідно залишити без змін.
Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) зроблено висновок, що «Середній заробіток за час вимушеного прогулу, передбачений частиною другою статті 235 КЗпП України, та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, визначений статтею 117 КЗпП України, мають різну правову природу.
Середній заробіток за частиною другою стані 235 КЗпП України за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин, оскільки особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.
Середній заробіток за статтею 117 КЗпП України за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану робочу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.
Спір про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не з власної вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці. За пред`явлення вимоги про стягнення середнього заробітку, передбаченого частиною другою статті 235 КЗпП України позивачі звільняються від сплати судового збору в усіх судових інстанціях на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI. Працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення цього середнього заробітку без обмеження будь-яким строком згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України та не позбавлений права після ухвалення судового рішення про поновлення його на роботі в подальшому звернутися до суду із позовом про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначеного частиною другою статті 235 КЗпП України.
На вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI, не поширюється та застосовується тримісячний строк звернення до суду, визначений частиною першою статті 233 КЗпП України, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним».
У справі що переглядається:
скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання незаконними та скасування наказів, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позивачкою пропущений строк на звернення до суду з цими позовними вимогами;
проте суд апеляційної інстанції не врахував, що позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не охоплюються строком, визначеним частиною першою статті 233 КЗпП України, а тому такі позовні вимоги підлягали розгляду судом по сутіспору;
оскільки вимоги про визнання незаконними та скасування наказів не підлягають задоволенню, відсутні й підстави для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу;
враховуючи викладене, постанову суду апеляційної інстанції в частині позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу необхідно змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Оскаржена постанова суду апеляційної інстанціїчастково ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим постанову апеляційного суду в частині позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід змінити, виклавши її мотивувальну частини в редакції цієї постанови, в іншій частині постанову суду апеляційної інстанції слід залишити без змін. 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.
Постанову Київського апеляційного суду від 18 червня 2025 року в частині позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В іншій частині постанову Київського апеляційного суду від 18 червня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий В. І. Крат
Судді: Д. А. Гудима
І. О. Дундар
Є. В. Краснощоков
П. І. Пархоменко