ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2026 року 
м. Київ
cправа № 910/998/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Зуєва В.А. (головуючого), Берднік І.С., Міщенка І.С.
секретаря судового засідання - Дерлі І.І.
за участю представників сторін:
позивача - Безносик А.О.
відповідача - 1 - Мусійченко М.Г.
відповідача - 2 - не з`явився
третьої особи - не з`явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Транселектромонтажбуд"
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.04.2026 (у складі колегії суддів: Сибіги О.М. (головуючий), Гончарова С.А., Тищенко О.В.)
та рішення Господарського суду міста Києва від 27.03.2025 (суддя Васильченко Т.В.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Транселектромонтажбуд"
до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Санворд-Київ"
2. Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Санворд-Україна"
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Київська міська рада
про визнання договору недійсним, скасування рішень реєстратора та приведення земельної ділянки до попереднього стану
ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст та підстави позовних вимог
1.1. 26.01.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю "Транселектромонтажбуд" (далі - ТОВ "Транселектромонтажбуд", Позивач, Скаржник) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Санворд-Київ" (далі - ТОВ "Санворд-Київ", Відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Санворд-Україна" (далі - ТОВ "Санворд-Україна", Відповідач-2), у якому просило суд:
1) визнати недійсним укладений між відповідачами договір купівлі-продажу № 247 від 05.02.2018, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літош Валентиною Петрівною, про продаж гаража (126 кв.м) літ. 2Г за адресою: м. Київ, вул. Зрошувальна, 17 (далі також Договір);
2) скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бригіди Володимира Олександровича, індексний номер: 29229016, від 13.04.2016, та запис про право власності 14140720 від 12.04.2016, який міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на гараж літ. 2Г (126 кв. м), що розташований за адресою: місто Київ, вул. Зрошувальна, 17 за Товариством з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Санворд-Україна";
3) скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Літош Валентини Петрівни індексний номер: 39532433 від 06.02.2018 та запис про право власності 24697245 від 05.02.2018, який міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на гараж літ. 2Г (126 кв.м.), що розташований за адресою: місто Київ, вул. Зрошувальна, 17 за Товариством з обмеженою відповідальністю "Санворд-Київ"; 
4) знести за власний рахунок гараж (126 кв. м) літ. 2Г, розташований на земельній ділянці по вул. Зрошувальна, 17, та привести вказану земельну ділянку у попередній стан.
1.2. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що внаслідок незаконної реєстрації за Відповідачем-1 права власності на гараж, який у розумінні статей 181, 331 Цивільного кодексу України не є об`єктом нерухомого майна, порушуються права Позивача, який є законним користувачем земельної ділянки під ним. За його доводами, укладений між відповідачами договір купівлі-продажу № 247 від 05.02.2018 за своїм змістом суперечить положенням статтям 203, 215 Цивільного кодексу України, що є підставою для визнання його недійсним.

2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
2.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.03.2025, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 30.04.2026, у задоволенні позовних вимог відмовлено.
2.2. В обґрунтування таких рішень суди зазначили, що Позивачем не доведено порушення його прав унаслідок укладеним договором купівлі-продажу № 247 від 05.02.2018. 
Зокрема Позивач не є землекористувачем земельної ділянки, суміжної із земельною ділянкою з кадастровим номером 8000000000:63:324:0230, та будь-яке його майно на цій земельної ділянки відсутнє, отже підстави для визнання Договору недійсним відсутні. З цих же причин суди відмовили і у задоволенні позовної вимоги про знесення гаража за власний рахунок та приведення спірної земельної ділянки у попередній стан.
Позовні вимоги про скасування рішень приватного нотаріуса суди визнали похідними та у зв`язку з цим відмовили у їх задоволенні.
2.3. ТОВ "Транселектромонтажбуд" з такими судовими рішеннями не погодилося та скористалося правом їх касаційного оскарження.
3. Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи
3.1. Касаційне провадження у справі відкрито 18.06.2026 на підставі пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
3.2. У своїй касаційній скарзі Позивач просить Суд скасувати рішення Господарського суду м. Києва від 27.03.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.04.2026 і прийняти рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
3.3. Підставами касаційного оскарження Позивач визначив неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, зокрема статті 120 Земельного кодексу України, статей 375-377, 392 Цивільного кодексу України, статей 2, 3, 10, 12, 18, 22, 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики від 24.05.2001 № 127, застосування цих норм права без урахування висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16, від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18, від 16.10.2024 у справі № 910/9782/20 (щодо застосування важливого принципу superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за землею), від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17, від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16, від 02.07.2019 у справі № 48/340, від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15 та постановах Верховного Суду від 09.02.2022 у справі № 752/9104/18, від 21.04.2021 у справі № 916/3674/19, від 10.05.2018 у справі № 17.04.2019, у справах № 01.09.2021, № 910/15993/16, № 916/675/15, № 202/1254/19, від 31.01.2023 у справі № 913/443/20, від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18, від 04.11.2021 у справі № 725/3303/16, від 16.01.2024 у справі № 24.07.2019, від 23.06.2020 у справі № 680/214/16, від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13, від 23.11.2022 у справі № 910/1439/20, від 08.04.2020 у справі № 910/10353/19, від 07.10.2020 у справі № 920/728/18, від 04.11.2021 у справі № 927/934/20, від 10.10.2019 у справі № 520/17520/14, від 910/10932/17, від 28.04.2021 у справі № 461/5170/18, від 23.04.2024 у справі № 904/994/22, від 29.05.2024 у справі № 753/5575/20, від 28.05.2024 у справі № 464/104/16, від 12.02.2025 у справі №904/2750/23, від 10.01.2019 у справі № 915/1376/17, від 17.12.2025 у справі № 908/2388/21.
3.4. У відзиві на касаційну скаргу ТОВ "Санворд-Київ" просить Суд відмовити у її задоволенні, оскаржувані судові рішення залишити без змін, та водночас заявляє про орієнтовний розмір понесених судових витрат на професійну правничу допомогу при розгляді справи у суді касаційної інстанції у розмірі 20 000 тис. грн.
3.5. ТОВ "Санворд-Україна" та Київська міська рада правом надати Суду відзив на касаційну скаргу не скористалися.
4. Обставини, встановлені судами попередніх інстанцій
4.1. Пунктом 8 рішення Київської міської ради від 23.09.1999 № 27/529 "Про оформлення права користування земельними ділянками" Дочірньому підприємству "Транселектромонтаж" оформлено право тимчасового довгострокового користування на умовах оренди строком на 24 роки земельною ділянкою площею 2,83 га для експлуатації та обслуговування адміністративного будинку та виробничо-складських приміщень на вул. Зрошувальній, 17 у Дарницькому районі міста Києва у зв`язку з передачею на баланс цього дочірнього підприємства основних фондів відповідно до реєстру від 1997 року за рахунок земель, відведених згідно з рішеннями виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих від 19.05.1959 № 787 "Про відвід тресту "Променергоавтоматики" земельної ділянки під будівництво промислово-складської бази в Дарницькому районі" та від 02.10.1972 № 1563 "Про закріплення за Київським управлінням механізації № 428 Міністерства монтажних та спеціальних робіт УРСР земельної ділянки по вул. Ремонтній у Дарницькому районі".
4.2. На виконання вказаного рішення 14.06.2000 між Київською міською радою як орендодавцем та Дочірнім підприємством "Транселектромонтаж" як орендарем (правонаступником якого є ЗАТ "Транселектромонтаж"), укладено договір оренди земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербаковим В.З. за реєстровим № 1910 та зареєстрований Київським міським управлінням земельних ресурсів, про що зроблено запис від 28.07.2000 за № 63-6-00003 у книзі записів державної реєстрації договорів (далі - договір оренди).
За умовами вищевказаного договору оренди у користування ЗАТ "Транселектромонтаж" строком на 24 роки було передано земельну ділянку з кадастровим номером 63324010 площею 2,8339 га, розташовану у м.Києві по вул. Зрошувальній, 17, для експлуатації та обслуговування адміністративного будинку та виробничо-складських приміщень у межах, які були перенесені в натуру (на місцевість) і зазначені на плані, який є невід`ємною частиною вказаного договору.
4.3. У подальшому 26.03.2010 між ТОВ "Транселектромонтажбуд" як покупцем та ЗАТ "Транселектромонтаж" як продавцем укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, за умовами якого продавець продав, а покупець купив майновий комплекс, що складається з: головного корпусу та адміністративно-побутового приміщення (літ. А, Б) площею 2222,8 кв.м, боксів ремонтних (літ. В) площею 489,5 кв.м, будівлі ремонтного цеху (літ. Г) площею 213,9 кв.м, будівлі матеріального складу (літ. Д) площею 303,1 кв.м, будівлі панельної збірної (літ. Ж) площею 305,2 кв.м, прохідної диспетчерської (літ. Л) площею 13,2 кв.м, напівпідземного складу ПММ, (літ. М) площею 107,1 кв.м, всього загальною площею 3654,80 кв.м у м. Київ по вул. Зрошувальній, 17.
Відповідно до пункту 1.5 вказаного договору об`єкт належить продавцю на праві колективної власності на підставі свідоцтва про право власності на майновий комплекс серія МК № 010004030, виданого Головним управлінням з питань майна 10.08.2001 на підставі наказу № 526-В від 10.08.2001 та реєстраційного посвідчення, виданого Київським міським бюро технічної інвентаризації 04.10.2001.
Згідно з пунктом 1.8 договору до покупця переходить право користування земельною ділянкою (кадастровий номер 8000000000:63:324:010) площею 2,8339 га без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для продавця договором оренди земельної ділянки, нотаріально посвідченим 14.06.2000 та зареєстрованим Київським міським управлінням земельних ресурсів з внесенням відповідного запису від 28.07.2000 до книги записів державної реєстрації договорів.
4.4. 02.04.2010 Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна зареєстровано за ТОВ "Транселектромонтажбуд" право власності на майновий комплекс загальною площею 3 654,80 кв.м (реєстраційне посвідчення № 017641 від 02.04.2010).
4.5. За доводами ТОВ "Транселектромонтажбуд", в силу приписів статті 120 Земельного кодексу України (у редакції станом на 26.03.2010, дату укладення вищевказаного договору купівлі-продажу) до нього перейшло право користування земельною ділянкою з кадастровим номером 8000000000:63:324:010 площею 2,8339 га, на якій розміщений об`єкт нерухомого майна, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для продавця договором оренди земельної ділянки від 28.07.2000 № 63-6-00003.
Водночас суди встановили, що таке право користування Позивач належним чином не оформив, доказів на вжиття заходів щодо укладення договору оренди та реєстрації речового права суду не надав.
4.6. Суди оцінили наявну у матеріалах справи ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області у справі № 7/74, якою затверджено мирову угоду, укладену між ВАТ "Укрстальконструкція" та ТОВ "Санворд-Україна", за змістом якої ВАТ "Укрстальконструкція" передає, а ТОВ "Санворд-Україна" приймає у власність в якості частини вкладу ВАТ "Укрстальконструкція" до свого статутного фонду металоконструкції в змонтованому вигляді виробничих приміщень закритого складу-ангару для зберігання збірно-розбірних будинків з легких металоконструкцій (з розташованими в них кран-балкою електричною вантажопідйомністю 3,2 тон, водопроводом, опаленням) загальною площею 1404 кв.м, гараж на 4 авто загальною площею 126 кв.м у м. Києві по вул. Зрошувальна, 17. 
На підставі вказаної ухвали суду у справі № 7/74 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О. 13.04.2016 прийнято реєстраційні рішення № 29229802 та № 29229016 про державну реєстрацію за ТОВ "Санворд-Україна" права власності на склад-ангар літ. 2Д та на гараж літ. 2Г, що розташовані за адресою: м. Київ, вул. Зрошувальна, 17.
4.7. У подальшому 05.02.2018 між ТОВ "Санворд-Україна" як продавцем та ТОВ "Санворд-Київ" як покупцем укладено оспорюваний у цій справі договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літош В.П., зареєстрований за № 247 (далі - договір № 247), за умовами якого продавець передає у власність, а покупець приймає та оплачує відповідно до умов цього договору нерухоме майно, яке складається з гаража літ. 2Г площею 126 кв.м, а також посвідчений цим же нотаріусом договір купівлі-продажу, зареєстрований за № 248 (далі - договір № 248), за умовами якого продавець передає у власність, а покупець приймає та оплачує відповідно до умов цього договору нерухоме майно - склад - ангар літ. 2Д площею 1404 кв.м. Обидва об`єкти розташовані за адресою: м. Київ, вул. Зрошувальна, 17. 
4.8. На підставі вказаних договорів № 247 та № 248 за ТОВ "Санворд-Київ" зареєстровано право власності на придбані гараж літ. 2Г площею 126 кв.м та склад-ангар літ. 2Д площею 1404 кв.м.
4.9. Позивач доводить суду, що з метою обслуговування майна, яке за ним зареєстроване, ТОВ "Санворд-Київ" ініційовано інвентаризацію земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:63:324:0230 шляхом подання клопотання до Київської міської ради щодо надання її у користування та, відповідно, укладення договору оренди. За доводами Позивача, на вказаній земельній ділянці знаходиться частина майнового комплексу, що належить ТОВ "Транселектромонтажбуд" (будівля панельна збірна та складові частини об`єкта нерухомого майна -Гараж, Майстерня, Трансформаторна підстанція).
ТОВ "Транселектромонтажбуд" стверджує, що вжиття ТОВ "Санворд-Київ" дій по оформленню права користування земельною ділянкою під спірними об`єктами порушують його права на користування цією земельною ділянкою та, у свою чергу, стали підставою для звернення до суду за їх захистом.
4.10. У свою чергу Відповідач-1 проти позовних вимог ТОВ "Транселектромонтажбуд" заперечив з огляду на те, що на земельній ділянці з кадастровим номером 8000000000:63:324:0230 знаходяться його власні об`єкти нерухомого майна, придбані на підставі договорів купівлі-продажу № 247 та № 248 від 05.02.2018, укладених з ТОВ "Санворд-Україна". За доводами Відповідача-1, судовими рішеннями у справах № 910/17777/19 та № 910/1566/19 спростовуються доводи Позивача про те, що гараж не є об`єктом нерухомого майна, а є самовільно збудованим. Крім того, за доводами Відповідача-1 Позивач не є землекористувачем спірної земельної ділянки, тому його право не може бути порушене внаслідок реєстрації за ним (ТОВ "Санворд-Київ) права власності на гараж. 
4.11. Водночас Відповідачем-1 заявлено про застосування наслідків сплину строків позовної давності.
5. Позиція Верховного Суду
5.1. Частина перша статті 300 Господарського процесуального кодексу України унормовує, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 
5.2. Касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження. При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстави, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доведення наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, статтею 287 Господарського процесуального кодексу України, покладається на нього. Такі висновки Верховного Суду містяться у постановах, зокрема, від 17.01.2023 у справі № 910/20309/21, від 01.05.2024 у справі № 910/9635/22, від 15.01.2026 у справі № 916/411/23, від 04.02.2026 у справі № 920/1557/24, від 06.05.2026 у справі № 908/1619/25, від 03.06.2026 у справі № 902/1256/25 та інших.
5.3. Верховний Суд є судом права, а не факту, тому, діючи у межах повноважень та порядку, визначених статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, він не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку. Про це прямо зазначено у постановах Верховного Суду від 03.02.2020 у справі № 912/3192/18, від 12.11.2019 у справі № 911/3848/15, від 02.07.2019 у справі № 916/1004/18, від 09.09.2025 у справі № 905/1491/24.
5.4. Заслухавши суддю-доповідача, присутніх у судовому засіданні представників сторін, дослідивши наведені у касаційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування господарськими судами норм матеріального і дотримання норм процесуального права, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
5.5. Відповідно до положень статті 2 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права (законного інтересу) в разі його порушення, невизнання або оспорювання, у тому числі в судовому порядку. Зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
5.6. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 Цивільного кодексу України.
5.7. Позивач як особа, якій належить право на звернення до суду з позовом за захистом свого права та інтересу, самостійно визначає порушене, невизнане чи оспорюване право або охоронюваний законом інтерес, що потребують судового захисту, та спосіб захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17, від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22).
5.8. Верховний Суд звертає увагу, що суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Про це Велика Палата Верховного Суду послідовно зазначала у ряді своїх постанов, зокрема від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16, від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17, від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22, від 17.12.2025 у справі № 908/2388/21 та інших. Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17).
5.9. У певних випадках спосіб захисту імперативно "прив`язаний" до певного складу правопорушення. У таких випадках можна стверджувати, що спосіб захисту визначений законом (встановлений законом), тобто термін "встановлений законом" означає не просто те, що він названий в законі (наприклад, є в переліку статті 16 Цивільного кодексу України), а те, що спосіб захисту за його змістом кореспондує конкретному правопорушенню. У цих випадках положення частини першої статті 5 Господарського процесуального кодексу України вимагають, щоб суд застосував саме такий спосіб захисту.
5.10. Можливі способи захисту прав особи - власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, прямо визначені статтею 376 Цивільного кодексу України, яка регулює правовий режим самочинно побудованого майна. Так частинами третьою - п`ятою вказаної статті встановлено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.
5.11. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за нею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, хоча безпосередньо і не закріплений у такому вигляді в законі, знаходить вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 Цивільного кодексу України, інших положеннях законодавства (постанови від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16, від 03.04.2019 у справі № 921/158/18, від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19, від 20.07.2022 у справі № 923/196/20.
Згідно з вказаним принципом особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 263/6022/16, від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19, від 20.07.2022 у справі № 923/196/20, від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22).
Крім того, не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці. Виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди право власності на об`єкт нерухомого майна набуває той, хто має речове право на земельну ділянку. Такі висновки Велика Палата Верховного Суду формувала у постановах, зокрема, від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18, від 20.07.2022 у справі № 923/196/20, від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22, від 17.12.2025 у справі № 908/2388/21.
5.12. Отже, застосування до спірних правовідносин положень статті 376 ЦК України призводить до вирішення спору між особою - власником земельної ділянки та особою, що здійснила самочинне будівництво, і, зокрема, захищає права власника земельної ділянки.
5.13. У цьому аспекті висновки судів попередніх інстанцій не суперечать, а узгоджуються з правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16, від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 та від 16.10.2024 у справі № 910/9782/20, на які посилається Скаржник у своїй касаційній скарзі. Тому такі доводи Позивача не можуть слугувати підставами для скасування судових рішень у справі.
5.14. Згідно з положеннями статті 328 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
5.15. ТОВ "Транселектромонтажбуд" в обґрунтування як своїх позовних вимог, так і доводів касаційної скарги посилався на норми частини другої статті 376 ЦК України, згідно якої особа, що здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Колегія суддів звертає увагу, що суди попередніх інстанцій за наявними у справі доказами та матеріалами встановили, що спірний гараж не є об`єктом самочинного будівництва, що спростовує вказані доводи Позивача.
5.16. Верховний Суд послідовно дотримується позиції, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права враховує зміст порушеного права, характер його порушення, наслідки, які спричинило порушення, правову мету, якої прагне позивач, обставини, наслідки порушення, такий спосіб захисту відповідає властивості (критерію) належності. При цьому іншим критерієм способу захисту порушених прав та інтересів є його ефективність, тобто можливість за наслідком застосування засобу захисту відновити, наскільки це можливо, порушені права та інтереси позивача. Так ефективним є спосіб захисту, який забезпечує відновлення порушеного права позивача (спричиняє потрібні результати) без необхідності вчинення інших дій з метою захисту такого права, повторного звернення до суду задля відновлення порушеного права; тобто такий спосіб захисту, який, виходячи з характеру спірних правовідносин та обставин справи, здатен призвести до відновлення порушених, невизнаних або оспорюваних прав та інтересів (має найбільший ефект у відновленні). Такі висновки викладені, зокрема, у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.11.2023 у справі № 910/12832/21.
Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії). Саме в такому значенні має розумітися ефективний захист порушених прав особи.
5.17. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто повинне залежати як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорювання та спричинених відповідними діяннями наслідків (постанови від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17, від 04.07.2023 у справі № 373/626/17).
5.18. Право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога щодо захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування (постанова Великої Палати Верховного Суду від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19). При цьому спосіб захисту має втілювати безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
5.19. Додатково в контексті обраного способу захисту, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.
5.20. Ефективність позовної вимоги має оцінюватися з огляду на обставини справи та залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії). Таким чином, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, відповідати встановленим обставинам.
5.21. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача в цих правовідносинах, позовні вимоги позивача не можуть бути задоволені. Про це послідовно зазначав Верховний Суд, зокрема, у постановах від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 11.02.2025 у справі № 922/985/24, від 06.02.2024 у справі № 916/1431/23, від 07.05.2024 у справі № 910/11383/23.
5.22. Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 17.12.2025 у справі № 908/2388/21 виснувала, що належним способом захисту прав власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, є вимога про знесення об`єкта самочинного будівництва відповідно до частини четвертої статті 376 Цивільного кодексу України. Цей спосіб захисту відповідає характеру правопорушення, є таким, що встановлений законом, реально захищає та відновлює права та інтереси позивача.
Знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі в цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі. Відтак самочинне будівництво нерухомого майна особою, яка не є власником земельної ділянки, слід розглядати як порушення прав власника відповідної земельної ділянки (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 та від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22).
5.23. З огляду на викладене у цій справі № 910/998/24 підлягає доказуванню наявність порушеного права Позивача як законного користувача земельною ділянкою, на якій, за його доводами, знаходяться будівлі Відповідача-1.
5.24. Звертаючись до суду позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу № 247 від 05.02.2018, скасування рішення та записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно та знесення цього майна, Позивач зазначає, що внаслідок незаконної реєстрації за Відповідачем-1 права власності на гараж порушуються його (Позивача) права, який є законним користувачем земельної ділянки під цим гаражем. Крім того, за доводами позовної заяви, укладений між відповідачами договір купівлі-продажу № 247 від 05.02.2018 суперечить положенням статей 203, 215 Цивільного кодексу України, тому підлягає визнанню недійсним.
5.25. Судами під час розгляду справи встановлено, що ТОВ "Транселектромонтажбуд" є власником майнового комплексу загальною площею 3654,80 кв.м, що знаходиться за тією ж поштовою адресою, що і спірний гараж Відповідача-1 (м. Київ, вул. Зрошувальна, 17), проте цей майновий комплекс знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером 8000000000:63:324:010 площею 2,8339 га. Проте своїх прав навіть на цю земельну ділянку Позивач судам не підтвердив (не надав договору оренди, не зазначив про вжиті ним заходи задля оформлення та державної реєстрації такого права, не довів перешкоджання іншими особами, у тому числі відповідачами, у реалізації такого права тощо).
5.26. За таких обставин суди попередніх інстанцій виснували, що ініціювання ТОВ "Санворд-Київ" інвентаризації земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:63:324:0230 за адресою: м. Київ, вул. Зрошувальна, 17 (подання клопотання до Київської міської ради щодо надання земельної ділянки у користування та укладення договору оренди) не свідчить про наявність порушеного права Позивача щодо користування земельною ділянкою з кадастровим номером 8000000000:63:324:010.
5.27. Щодо обраного Позивачем способу захисту свого порушеного права Верховний Суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції, чинній на момент державної реєстрації права власності на спірне майно) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання та підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до сталої та сформованої судової практики Верховного Суду державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності (такої підстави закон не передбачає). Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18, від 07.05.2020 у справі №916/2791/13.
За змістом пункту 1 частини першої статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" загальними засадами державної реєстрації прав є, серед іншого, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження.
5.28. Частиною першою статті 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі статтею 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
5.29. Відповідно до пункту 9 частини першої статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема, рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.
5.30. Як вбачається з матеріалів справи, 13.04.2016 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О. прийнято реєстраційне рішення № 29229802 про державну реєстрацію права власності за ТОВ "Санворд-Україна" на склад-ангар літ. 2Д та реєстраційне рішення № 29229016 про державну реєстрацію права власності на гараж літ. 2Г, що розташовані за адресою: м. Київ, вул. Зрошувальна, 17.
При цьому підставою виникнення права власності у Відповідача-1 зазначено ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 21.02.2006 у справі № 7/74 про затвердження мирової угоди між ВАТ "Укрстальконструкція" та ТОВ "Санворд-Україна".
5.31. Як вже зазначалося, у подальшому 05.02.2018 між ТОВ "Санворд-Україна" та ТОВ "Санворд Київ" укладено та нотаріально посвідчено договір купівлі-продажу № 247, згідно якого останнє приймає та оплачує гараж літ. 2Г площею 126 кв. м, розташований за адресою: м. Київ, вул. Зрошувальна, 17. На підставі вказаного договору № 247 за ТОВ "Санворд Київ" зареєстровано право власності на вказаний гараж.
5.32. Також суди послалися на судові справи № 910/1566/19, № 910/17777/19 та № 7/74, а саме на чинні судові рішення, на підставі яких у ТОВ "Санворд-Україна" виникло право власності на спірні об`єкти нерухомості - склад-ангар літера 2Д (1404 кв. м), гараж літера 2Г (126 кв.м), розташовані за адресою: м. Київ, вул. Зрошувальна, 17. Зазначені обставини у порядку частини четвертої статті 75 Господарського процесуального кодексу України визнано судами преюдиційними.
З огляду на те, що ухвала Господарського суду Дніпропетровської області від 21.02.2006 у справі № 7/74 є чинною, і Позивачем не доведено обставин недійсності договору купівлі-продажу № 247 від 05.02.2018 з підстав його невідповідності вимогам статей 331, 376 Цивільного кодексу України, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову про визнання його недійсним.
Крім того суди врахували обставини, викладені у рішенні Господарського суду міста Києва від 11.11.2019 у вищевказаній справі № 910/1566/19, яким встановлено, що Позивач не є користувачем земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:63:324:0230 і будь-яке його майно на цій ділянці відсутнє.
5.33. Додатково колегія суддів звертає увагу, що вимога про визнання правочину недійсним може бути пред`явлена особами, визначеними у Цивільному кодексі України та інших законодавчих актах, що встановлюють оспорюваність правочинів, а саме: однією зі сторін правочину або заінтересованою стороною (не стороною правочину), тобто особою, чиї права та/або охоронювані законом інтереси порушує цей правочин. При цьому положення Цивільного кодексу України не дають визначення поняття "заінтересована особа". Зазначене поняття є оціночним, а тому коло заінтересованих осіб має з`ясовуватись у кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом. Суди мають надати обґрунтовану оцінку доводам позивача про те, в чому саме полягає заінтересованість позивача щодо спірного правочину, які права та/або інтереси позивача (не сторони договору) порушує оспорюваний ним правочин.
У розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття "заінтересована особа" такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.
Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.
Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.
5.34. Отже, реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, ТОВ "Транселектромонтажбуд" зобов`язане довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір № 247 порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими Позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і, в залежності від встановленого, вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Така правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду Верховного Суду від 16.02.2024 у справі № 917/1173/22.
5.35. За матеріалами справи, Позивач обґрунтовує своє порушене право лише тим, що у зв`язку з придбанням ним нерухомого майна до ТОВ "Транселектромонтажбуд" на підставі статті 120 Земельного кодексу України перейшло право користування земельною ділянкою з кадастровим номером 8000000000:63:324:010 площею 2,8339 га. Проте судами в оскаржуваних судових рішеннях зазначено, що матеріали справи не містять доказів реалізації Позивачем такого права, зокрема звернення до Київської міської ради та/або до державного реєстратора для проведення qjuj державної реєстрації. При цьому доказів перешкоджання відповідачами ТОВ "Транселектромонтажбуд" в оформленні такого права Позивачем не надано та судами у ході розгляду справи не встановлено. 
Крім того, про відсутність порушеного права Позивача свідчать обставини, встановлені судами у справах № 910/17777/19 та № 910/1566/19.
5.36. Враховуючи викладене та беручи до уваги, що Позивач не довів порушення свого права на момент вчинення оскаржуваних реєстраційних дій, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ТОВ "Транселектромонтажбуд" з цієї підстави, та додатково зазначає наступне.
5.37. Згідно зі статтею 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Власник має право вимагати захисту свого права від особи, яка перешкоджає йому користуватися і розпоряджатися своїм майном, тобто може звертатися до суду з негаторним позовом. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.06.2023 у справі № 904/1270/22.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.04.2019 у справі № 924/1220/17 виснувала, що за змістом статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У розумінні приписів наведеної норми право власності може бути також порушене без безпосереднього вилучення майна у власника. Власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає його користуванню та розпорядженню своїм майном, тобто може звертатися до суду з негаторним позовом. Звернутися з негаторним позовом може власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ, щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю. Підставою для подання негаторного позову є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 27.10.2021 у справі № 916/1769/20.
Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17).
Негаторний позов подається у випадках, коли власник або титульний володілець (в тому числі орендар) має своє майно у володінні, але дії інших осіб перешкоджають йому вільно його використовувати або розпоряджатися ним. Характерною ознакою негаторного позову є його спрямованість на захист права від порушень, не пов`язаних з позбавленням володіння майном, а саме у разі протиправного вчинення іншою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження та користування належним йому майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову.
В такий спосіб Позивач, реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом, зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння, а суд має перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Верховного Суду від 26.03.2024 у справі № 911/1375/22, від 13.09.2022 у справі № 910/9727/21 та від 25.05.2021 у справі № 910/91/20.
Як вже зазначалося, судами попередніх інстанцій було встановлено, що ТОВ "Транселектромонтажбуд" не володіє будь-яким майном у межах земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:63:324:0230, та не є користувачем суміжної ділянки, що зумовлює відсутність правових підстав для звернення позивача до суду з негаторним позовом.
5.38. За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість судових рішень у цій справі про відмову в позові.
Інші доводи касаційної скарги не впливають на обґрунтованість оскаржуваних постанови суду апеляційної інстанції та рішення місцевого господарського суду, фактично зводяться до спонукання Верховного Суду здійснити додаткову оцінку доказів, встановити обставини справи та скасувати правильні по суті судові рішення.
5.39. Суд звертає увагу, що висновки Великої Палати Верховного Суду у справах від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17, від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16, від 02.07.2019 у справі № 48/340, від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15, на які посилається Позивач у касаційній скарзі, носять загальний характер, а висновки судів у справі № 910/998/24, що розглядається, таким висновками не суперечать, а зроблені з урахуванням конкретних фактичних обставин, встановлених під час розгляду цієї справи, які не можуть бути переоцінені Верховним Судом в силу прямої дії норми статті 300 Господарського процесуального кодексу України.
5.40. Щодо посилань Скаржника у касаційній скарзі на низку постанов Верховного Суду, колегія суддів зазначає, що такі посилання мають декларативний характер та не супроводжуються аналізом релевантності таких справ до спірних правовідносин. Відповідні доводи не свідчать про помилковість правової позиції суду апеляційної інстанції та не спростовують правильності застосованих норм матеріального права. Такі посилання не можуть бути прийняті Судом, оскільки касаційна скарга не містить аргументів про неврахування судами попередніх інстанцій висновків саме із цих постанов. 
Зокрема, наведення Скаржником переліку реквізитів судових справ та постанов від 09.02.2022 у справі № 752/9104/18, від 21.04.2021 у справі № 916/3674/19, від 10.05.2018 у справі № 17.04.2019, у справах № 01.09.2021, № 910/15993/16, № 916/675/15, № 202/1254/19, від 31.01.2023 у справі № 913/443/20, від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18, від 04.11.2021 у справі № 725/3303/16, від 16.01.2024 у справі № 24.07.2019, від 23.06.2020 у справі № 680/214/16, від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13, від 23.11.2022 у справі № 910/1439/20, від 08.04.2020 у справі № 910/10353/19, від 07.10.2020 у справі № 920/728/18, від 04.11.2021 у справі № 927/934/20, від 10.10.2019 у справі № 520/17520/14, від 910/10932/17, від 28.04.2021 у справі № 461/5170/18, від 23.04.2024 у справі № 904/994/22, від 29.05.2024 у справі № 753/5575/20, від 28.05.2024 у справі № 464/104/16, від 12.02.2025 у справі №904/2750/23, від 10.01.2019 у справі № 915/1376/17, від 17.12.2025 у справі № 908/2388/21) без зазначення, яка саме норма права неправильно застосована судами у цій справі № 910/998/24, та який саме правовий висновок суперечить практиці Верховного Суду, не є підставою для скасування оскаржуваних рішень з огляду на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
5.41. Положення Господарського процесуального кодексу України покладають обов`язок з визначення та доведення того, якого висновку Верховного Суду не було враховано при прийнятті оскаржуваного рішення, саме на скаржника, що, з урахуванням положень статті 290 вказаного кодексу зобов`язує останнього, а не суд, у скарзі повно викласти та детально описати невідповідність оскаржуваного судового рішення практиці Верховного Суду із застосування конкретної норми. Верховний Суд не наділений повноваженнями за скаржника доповнювати касаційну скаргу міркуваннями та обґрунтуванням підстав касаційного оскарження, яких не виклав сам скаржник. В іншому випадку вказане призводило б до порушення таких принципів господарського процесу, як змагальність та диспозитивність. Про таке правозастосування Верховний Суд виснував у постановах від 18.09.2024 у справі № 904/1710/23 та від 20.06.2025 у справі № 915/1270/20.
5.42. Верховний Суд зазначає, що аналіз висновків, зроблених у рішеннях судів, що оскаржуються ТОВ "Транселектромонтажбуд", не свідчить про їх невідповідність висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду, зокрема і тих, на які посилається Скаржник у касаційній скарзі. 
При цьому, неврахуванням висновку Верховного Суду є саме неврахування висновку щодо застосування конкретно визначеної норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права має місце, зокрема, тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, чого Скаржником у цій справі № 905/1015/25 не було доведено. 
5.43. Наведене залишилося поза увагою Скаржника, що зводить його доводи до спонукання Верховного Суду переоцінити наявні у справі докази та, як наслідок, ухвалити очікуване ним рішення. 
5.44. Проаналізувавши наведене та доводи касаційної скарги Позивача, Верховний Суд приходить до висновку, що мотиви і висновки судів попередніх інстанцій не суперечать ані нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, ані правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у справах зі спорів, які з таких правовідносин виникли, що свідчить про відсутність підстав для скасування оскаржуваних рішень у справі на підставі пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
5.45. В такий спосіб, перевіривши застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального права та дотримання норм процесуального права, в межах наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги та для зміни чи скасування оскаржуваних судових рішень.
6. Висновки Верховного Суду
6.1. Відповідно до вимог статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
6.2. За вимогами пункту 1 частини першої статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішенні судів першої та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
6.3. Згідно положень частини першої статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Частина друга статті 309 Господарського процесуального кодексу України застерігає від скасування правильного по суті і законного рішення з одних лише формальних міркувань.
6.4. Звертаючись із касаційною скаргою, ТОВ "Транселектромонтажбуд" не довело порушення судами першої та апеляційної інстанцій вимог закону та судової практики як необхідної передумови для скасування ухвалених у справі рішень.
6.5. Враховуючи межі перегляду справи судом касаційній інстанції, передбачені статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає, що доводи Скаржника не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, тому підстав для задоволення касаційної скарги і скасування чи зміни оскаржуваної постанови немає.
7. Розподіл судових витрат
7.1. Враховуючи викладене, судовий збір за розгляд касаційної скарги на підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на Скаржника.
Керуючись статтями 240, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Транселектромонтажбуд" залишити без задоволення.
2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.04.2026 та рішення Господарського суду міста Києва від 27.03.2025 у справі № 910/998/24 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Зуєв

Судді І. Берднік 

І. Міщенко