ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2026 року 
м. Київ

cправа № 908/2635/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Вронської Г. О. - головуючої, суддів - Баранця О. М., Кондратової І. Д.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання"

на ухвалу Центрального апеляційного господарського суду (Кучеренко О.І., Демчина Т.Ю., Кошля А.О.)
від 16.02.2026 

у справі за позовом Приватного акціонерного товариства "Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання" 
до відповідачів: Російської Федерації в особі Генеральної прокуратури Російської Федерації, Публічного акціонерного товариства "Газпром", Товариства з обмеженою відповідальністю "Газпром Капітал", Міжнародної компанії Товариства з обмеженою відповідальністю "Газпром Інтернешнл Лімітед", Державної корпорації розвитку "ВЕБ.РФ", Публічного акціонерного товариства "Сбербанк Росії", Публічного акціонерного товариства "Банк "ВТБ" 
про солідарне стягнення збитків
1. Історія справи
Приватне акціонерне товариство "Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання" (далі - позивач, скаржник) звернулось до Господарського суду Запорізької області з позовом про солідарне стягнення з Російської Федерації в особі Генеральної прокуратури Російської Федерації (далі - відповідач 1), Публічного акціонерного товариства "Газпром" (далі - відповідач 2), Товариства з обмеженою відповідальністю "Газпром Капітал" (далі - відповідач 3), Міжнародної компанії товариства з обмеженою відповідальністю "Газпром Інтернешнл Лімітед" (далі - відповідач 4), Державної корпорації розвитку "ВЕБ.РФ" (далі - відповідач 5), Публічного акціонерного товариства "Сбербанк Росії" (далі - відповідач 6), Публічного акціонерного товариства "Банк "ВТБ" (далі - відповідач 7) збитків за шкоду, заподіяну майну. 
Господарський суд Запорізької області рішенням від 04.12.2025 у справі № 908/2635/25 стягнув з відповідача 1 на користь позивача кошти у розмірі 7 289 355 907,68 грн за шкоду, заподіяну майну та судовий збір в дохід Державного бюджету України у сумі 1 059 800,00 грн. В задоволенні позову позивача до відповідача 2, відповідача 3, відповідача 4, відповідача 5, відповідача 6, відповідача 7 - відмовив. 
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся з апеляційною скаргою до Центрального апеляційного господарського суду, в якій просив скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог до відповідачів 2-7 та прийняти в цій частині нове про задоволення позовних вимог.
2. Короткий зміст ухвал суду апеляційної інстанції
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 26.01.2026 апеляційну скаргу позивача на рішення Господарського суду Запорізької області від 04.12.2025 залишено без руху та надано йому строк 10 днів з дня отримання копії цієї ухвали для усунення недоліків шляхом надання доказів сплати судового збору у встановленому порядку, у розмірі 1 271 760,00 грн.
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що предметом апеляційного оскарження є рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, які заявлені не до держави-агресора, а до конкретних юридичних осіб - ПАТ "Газпром", ТОВ "Газпром капітал", МК ТОВ "Газпром Інтернешнл Лімітед", ДКР "ВЕБ.РФ", ПАТ "Сбербанк Росія", ПАТ "Банк "ВТБ", а відтак положення пункту 22 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір" не підлягають застосуванню.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 16.02.2026 апеляційну скаргу позивача на рішення Господарського суду Запорізької області від 04.12.2025 повернуто заявникові.
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що апелянтом не усунуто недоліки апеляційної скарги у строк, який встановлений судом, не надано суду докази сплати судового збору у розмірі, який був зазначений судом в ухвалі від 26.01.2026.
3. Короткий зміст вимог касаційної скарги. Узагальнені доводи касаційної скарги. Доводи інших учасників справи
Позивач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Центрального апеляційного господарського суду від 16.02.2026 у справі №908/2635/25 про повернення апеляційної скарги та направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції. 
Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд апеляційної інстанції порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права, а саме:
- не застосував до позивача пільгу щодо звільнення від сплати судового збору, чим порушив приписи пункту 22 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір";
- порушив вимоги пункту 3 частини першої статті 234 ГПК України, оскільки не виклав у мотивувальній частині оскаржуваної ухвали мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного позивачем в апеляційній скарзі;
- суд порушив вимоги частини п`ятої статті 236 ГПК України щодо обґрунтованості судового рішення, оскільки не з`ясував обставини справи, на які посилався позивач, не надав їм належної оцінки, що призвело до неправильного вирішення питання щодо сплати судового збору; 
- не врахував висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 25.01.2024 у справі №320/14843/23, що надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду, та у постанові від 21.01.2026 у справі №925/1293/19 в контексті наслідків неможливості застосування статті Закону України "Про судовий збір" до юридичних осіб без додаткового аналізу обставин конкретної справи.
4. Позиція Верховного Суду
За змістом абзацу 2 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до приписів статті 290 ГПК України у разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у пунктах 2 і 3 частини першої статті 287 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).
Предметом касаційного перегляду є ухвала суду апеляційної інстанції про повернення апеляційної скарги.
Верховний Суд, здійснюючи касаційній перегляд оскаржуваного судового рішення щодо правильності застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, зазначає таке.
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 258 ГПК України до апеляційної скарги додаються докази сплати судового збору.
Згідно із частиною другою статті 123 ГПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України "Про судовий збір".
Частиною першою статті 4 Закону України "Про судовий збір" встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Відповідно до підпункту 1 пункту 2 частини другої статті 4 Закону України "Про судовий збір" (у редакції, чинній на момент звернення з позовної заявою) за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру сплачується судовий збір у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Згідно із підпунктом 6 пункту 2 частини другої статті 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду апеляційної скарги на рішення суду ставка судового збору становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги від розміру оспорюваної суми. 
До апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 258 цього Кодексу, а також подана особою, яка відповідно до частини шостої статті 6 цього Кодексу зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його, застосовуються положення статті 174 цього Кодексу (частина друга статті 260 ГПК України).
Згідно із частиною третьою статті 174 ГПК України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).
У справі, що переглядається, судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачем до апеляційної скарги не додано докази сплати судового збору, розмір якого, за висновками апеляційного господарського суду, становить 1 271 760,00 грн. При цьому, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що пункт 22 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір" у даному випадку не підлягає застосуванню.
Несплата позивачем судового збору стала підставою для залишення його апеляційної скарги без руху.
Позивач, у встановлений апеляційним господарським судом строк, не усунув недоліки апеляційної скарги, що і стало підставою для повернення апеляційної скарги.
Касаційна скарга не містить доводів щодо незгоди із висновками суду апеляційної інстанції про суму судового збору, яка підлягала сплаті.
Разом з тим, скаржник у касаційній скарзі зазначив, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано до даних правовідносин положення пункту 22 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір".
Надаючи оцінку зазначеним аргументам колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до пункту 22 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах за позовами до держави-агресора Російської Федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.
У постанові Верховного Суду від 11.11.2025 у справі № 911/591/25 викладено наступний висновок щодо застосування пункту 22 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір": "дана норма не підлягає застосування у цьому випадку, оскільки за цією нормою від сплати судового збору звільняються лише позивачі за позовом до держави - агресора і ця норма Закону містить пряме вказання до застосовування і не має розповсюдження до справ за позовами до господарюючих суб`єктів (пов`язаних чи не пов`язаних з державою-агресором, як і таких що замінюють або доповнюють останню). Однак позивач, у якості відповідачів, визначає господарюючих суб`єктів, а не саму державу - агресора, що не свідчить про наявність підстави для звільнення позивача від сплати судового збору, оскільки приписи вказаної норми такої умови не передбачають.".
У постанові Верховного Суду від 13.11.2025 у справі № 911/1595/25 викладено висновок щодо застосування пункту 22 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір" такого змісту:
"44. Норма пункту 22 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI регулює відносини між Державою Україна та позивачем щодо звільнення останнього від сплати судового збору та за своїм правовим регулюванням є виключною нормою, оскільки робить вилучення з загального правила сплати судового збору при зверненні до суду та надає пільгу для певної категорії позивачів.
45. Дія виключних норм права поширюється тільки на ті відносини, які чітко визначені в законі, вони не можуть тлумачитись розширено, та поширювати свою дію на схожі відносини.
46. Норма пункту 22 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI чітко встановлює, що від сплати судового збору звільняються позивачі у справах за позовами до держави-агресора рф. Отже, відповідачем за такими позовами закон чітко визначає державу-агресора рф. Ця норма не може тлумачитись розширено та поширювати свою дію на інших відповідачів, тому цільовий спосіб тлумачення (про який згадує скаржник) не може змінювати зміст такої виключної норми всупереч її мовному тлумаченню.".
Отже, відповідно до висновків Верховного Суду за нормою пункту 22 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору звільняються лише позивачі за позовом до держави - агресора, і ця норма не може тлумачитись розширено та поширювати свою дію на інших відповідачів.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновком апеляційного господарського суду про те, що оскільки предметом апеляційного оскарження є рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, які заявлені не до держави-агресора, а до конкретних юридичних осіб - ПАТ "Газпром", ТОВ "Газпром капітал", МК ТОВ "Газпром Інтернешнл Лімітед", ДКР "ВЕБ.РФ", ПАТ "Сбербанк Росія", ПАТ "Банк "ВТБ", пункт 22 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір" у цьому випадку не підлягає застосуванню. 
Натомість, аргументи скаржника щодо неправильного застосування апеляційним господарським судом пункту 22 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір" зводяться до власного помилкового тлумачення цієї норми.
Посилання скаржника на незастосування судом апеляційної інстанції доктрини "alter ego" до відповідачів Верховним Судом відхиляються, оскільки в оскаржуваному судовому рішенні не вирішувалися питання правомірності заявленого позову щодо відповідальності відповідачів за шкоду, спричинену державою-агресором РФ та зобов`язання їх відшкодувати таку шкоду замість держави-агресора РФ. В оскаржуваному судовому рішенні вирішувалося питання наявності у позивача пільги на звільнення від сплати до Державного бюджету України судового збору за подання до суду апеляційної скарги. Відтак, до відносин позивача з Державою Україна щодо зобов`язання останнього сплатити судовий збір зазначена скаржником доктрина не застосовна (подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 13.11.2025 у справі № 911/1595/25).
Водночас, висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 25.01.2024 у справі № 320/14843/23 та від 21.01.2026 у справі № 925/1293/19 на неврахування яких апеляційним господарським судом посилається скаржник, не є релевантними до даної справи, оскільки у наведених справах Велика Палата Верховного Суду не вирішувала питання щодо застосування положень статті 5 Закону України "Про судовий збір" (Пільги щодо сплати судового збору), в тому числі і пункту 22 частини першої зазначеної статті.
Крім того, скаржник, посилаючись у касаційній скарзі на порушення судом апеляційної інстанцій положень статей 234, 236 ГПК України, не зазначив, які конкретно аргументи, викладені позивачем в апеляційній скарзі, не відхилив суд апеляційної інстанції та яким саме обставинам не надав належної оцінки. Натомість такі аргументи фактично зводяться до незгоди з ухваленим судовим рішенням та викладення власного бачення у питанні застосування правових норм.
5. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно із частиною третьою статті 304 ГПК України касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанції розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.
Пунктом 1 частини першої статті 308 ГПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення.
Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (стаття 309 ГПК України).
З огляду на вищенаведене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а ухвали суду апеляційної інстанції без змін через відсутність передбачених процесуальним законом підстав для її скасування.
6. Судові витрати
Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 ГПК України покладається на скаржника. 
Керуючись статтями 300, 301, 304, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ :
1. Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання" залишити без задоволення.
2. Ухвалу Центрального апеляційного господарського суду від 16.02.2026 у справі № 908/2635/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуюча Г. Вронська

Судді О. Баранець

І. Кондратова

Відповідно до частини третьої статті 314 Господарського процесуального кодексу України постанова оформлена суддею Кондратовою І. Д.