Справа № 626/4124/25
Провадження № 1-кп/626/135/2026 

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 липня 2026 року м. Берестин
Берестинський районний суд Харківської області
в складі: головуючого –судді ОСОБА_1 
за участю прокурора ОСОБА_2 
захисника ОСОБА_3 
обвинуваченого ОСОБА_4 
потерпілої ОСОБА_5 
секретаря ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Берестинського районноного суду матеріали кримінального провадження № 12025221090001048 та № 12026226080000008 по обвинуваченню: ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Октябрське Красноградського району Харківської області, громадянина України, який не працює, одружений, має професійно – технічну освіту, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше засуджений Красноградським районним судом Харківської області 08.02.2024 за ч.1 ст.246, ч.4 ст.185 КК України до 5 років позбавлення волі , відповідно до ст.75 КК України зі звільненням від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки, ухвалою Берестинського районного суду Харківської області від 15.06.2026 ОСОБА_8 ,  в частині засудження за ч.4 ст.185 КК України до 5 років позбавлення волі, із звільненням від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, з іспитовим строком на 2 роки, звільнено від відбування даного покарання за цим вироком у зв`язку з усуненням караності діяння на підставі ч.2 ст.74 КК України. В іншій частині вказаний вирок залишити без змін та вважати ОСОБА_8 засудженим за ч.1 ст.246 КК України до покарання у виді 1 року обмеження волі, відповідно до ст.75 КК України зі звільненням від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки, у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.382, ч.1 ст.125 КК України,- 

ВСТАНОВИВ:

Обвинувачений ОСОБА_9 , будучи належним чином ознайомлений з постановою Берестинського районноного суду Харківської області № 626/2868/25 від 24.09.2025 про накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 17000 грн. з позбавленням його права керування транспортними засобами строком на 1 рік , діючи умисно, всупереч вказаної постанови суду, яка набрала законної сили, маючи реальну можливість її виконати, підриваючи авторитет органів правосуддя України, в порушення ч.2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" відповідно до якого судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма юридичними і фізичними особами на всій території України, продовжував після цього керувати транспортними засобами.
Обвинувачений 03.11.2025 року о 16-й годині 18 хвилин на вулиці Центральна в с.Іванівське Берестинського району Харківської області керував автомобілем ВАЗ 21061 державний номерний знак НОМЕР_1 , де був зупинений працівниками поліції, які виявили порушення правил дорожнього руху України ОСОБА_4 .
Своїми умисними діями ОСОБА_9  не виконав постанову суду, яка набрала законної сили, що проявилось у невиконанні покладених на нього обов`язків, а саме будучи позбавлений права керування транспортним засобом, керував ним.
Крім того, обвинувачений ОСОБА_9  06 лютого 2026 року приблизно з 15-ї до 16-ї години перебував на кухні свого будинку за адресою: АДРЕСА_2 . Під час виниклого словесного конфлікту з дружиною ОСОБА_5 умисно заподіяв їй тілесні ушкодження. Обвинувачений завдав близько трьох ударів кулаком правої руки в обличчя, після чого ОСОБА_5 втратила рівновагу та впала, а обвинувачений не менше трьох разів спричинив правою ногою удари по тулубу та верхніх кінцівках потерпілої. ОСОБА_5 отримала тілесні ушкодженні у виді синців волосяної частини голови, обличчя, поверхневої рани та садна обличчя, а також численних синців шиї, грудної клітини , поперекової ділянки, живота та верхніх кінцівок, які за ступенем тяжкості належать до легких тілесних ушкоджень.
У пред`явленому обвинуваченні ОСОБА_9 у судовому засіданні підтвердив суду, що кримінальні правопорушення ним було вчинено при вищезазначених обставинах та не спростовував заподіяння ним тілесних ушкоджень та керування транспортним засобом після позбавлення права керування за рішенням суду. Пояснив, що він попросив у потерпілої пробачення та зробив для себе належні висновки, використовув автомобіль з поважних причин для заробітку та отримання коштів для родини. Просив не позбавляти його волі, врахувавши, що він виховує з потерпілою трьох дітей.
Потерпіла ОСОБА_5 в судовому засіданні повідомила, що 06.02.2026 була вдома. На грунті ревнощів у неї з обвинуваченим розпочалася сварка, яка перейшла у бійку і вона отримала тілесні ушкодження. За викликом приїхали працівники поліцї і тоді вона написала заяву про отримані тілесні ушкодження. Майнові претезії до ОСОБА_8 відсутні, він просив вибачення за свою поведінку, при призначенні покарання покладається на розсуд суду, але просить не позбавляти його волі. 
Судом були досліджені письмові докази по справі, якими також підтверджується винність обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.382, ч.1 ст.125 КК України, за встановлених судом обставин в межах обвинувачення, визнаного судом доведеним. Відповідно постанови Берестинського районного суд Харківської області від 24.09.2025, ОСОБА_4 визнано винним за ч.1 ст.130 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 17000 грн. з позбавленням його права керування транспортними засобами строком на 1 рік, з постановою обвинувачений був ознайомлений, про що свідчить розписка. У висновку експерта №12-14/6-КР/26 вказано, що у ОСОБА_5 мали місце обмежені ділянки без волосся та синці волосяної частини голови, обличчя, поверхнева рана та садно обличчя, численні синці шиї, грудної клітини , поперекової ділянки, живота та верхніх кінцівок. Тілесні ушкодження утворилися внаслідок травматичної дії тупих твердих предметів з обмеженою поверхнею. Садно та рана утворилися по механізму удар-тертя. За ступенем тяжкості тілесніі ушкодження відносяться до легких.
Суд вважає доведеним, що обвинувачений вчинив умисне невиконання постанови суду, що набрала законної сили. Тому його дії необхідно кваліфікувати за ч.1 ст.382 КК України. Крім того, суд повно та всебічно дослідив надані докази, надав їм належну оцінку і обґрунтовано дійшов висновку про виність ОСОБА_8 в заподіянні 06.02.2026 ОСОБА_5 умисного легкого тілесного ушкодження, тому його дії вірно кваліфіковані за ч.1 ст. 125 КК України. Таку правову кваліфікацію дій обвинуваченого суд вважає правильною.
При обранні виду та розміру покарання, суд приймає до уваги ступінь суспільної небезпеки скоєних кримінальних правопорушень. Відповідно до ст.12 КК України, кримінальне правопорушення передбачене ч.1 ст. 125 КК України є кримінальним проступком, а злочин передбачений ч.1 ст. 382 КК України є нетяжким.
Враховуються дані про особу обвинуваченого, зокрема те, що ОСОБА_9  був раніше засудженим, на диспансерному обліку у лікарів психіатра і нарколога на теперішній час не перебуває, виховує неповнолітніх дітей, щиро розкаюється у скоєному та вибачився перед ОСОБА_5 , має постійне місце проживання та тимчасові заробітки.
Згідно ст. 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
Обставинами, які пом"якшують покарання, згідно зі ст.66 КК України, суд вважає те, що обвинувачений розкаявся у вчиненому, критично ставиться до своєї протиправної поведінки. Обставинами, що обтяжують покарання обвинуваченого, є рецидив злочину та вчинення кримінального правопорушення щодо подружжя.
Визначаючи вид та міру покарання суд керується положеннями частини 2 ст.50 КК України, відповідно до якої покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Згідно зазначеної норми Закону суд призначає більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин лише у разі якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
Враховуючи принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, беручи до уваги вказані обставини в сукупності зі ставленням ОСОБА_8  до вчиненого, суд приходить до висновку про призначення останньому основного покарання в межах санкцій ч.1 ст.382, ч.1 ст.125 КК України у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі та громадських робіт. 
При призначенні покарання обвинуваченому, суд вважає доцільним призначити покарання за сукупністю кримінальних правопорушень відповідно до ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим з застосуванням ст.72 КК Україн
Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.
Згідно з ч. 3 ст. 78 КК України, у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового кримінального правопорушення суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в ст.ст.71,72 КК України, тобто за сукупністю вироків.
Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 "Про практику призначення судами кримінального покарання" від 24.10.2003, виходячи зі змісту ч. 3 ст.78 КК України, у разі вчинення особою під час іспитового строку нового злочину, суди мають розцінювати це як порушення умов застосування статті 75 КК України про звільнення від відбування покарання з випробуванням і призначати покарання за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК України. У таких випадках повторне звільнення від відбування покарання з випробуванням є неприпустимим.
Верховним Судом сформована стала практика про те, що у випадку вчинення особою кримінального правопорушення під час іспитового строку, покарання, від якого вона була звільнена з випробуванням, вважається невідбутою частиною покарання та стає реальним, яке має приєднуватися до покарання за новим вироком. Тобто звільнення від покарання з випробуванням не вважається невід`ємною частиною покарання, призначеного попереднім вироком, а лише способом виконання такого покарання, який змінюється на реальне відбування покарання у випадку вчинення нового кримінального правопорушення під час іспитового строку (аналогічний висновок міститься у постанові Верхового Суду від 15.07.2025 у справі № 462/7107/24 (провадження № 51-426км25)).
З огляду на вказане, судом враховується, що нові кримінальні правопорушення ОСОБА_9 вчинив не відбувши покарання, призначене вироком Красноградського районного суду Харківської області від 08.02.2024, яким обвинуваченого було засуджено за ч.1 ст.246, ч.4 ст.185 КК України до 5 років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України від відбування покарання звільненого з випробуванням, з встановленням іспитового строку 2 роки, ухвалою Берестинського районного суду Харківської області від 15.06.2026 ОСОБА_8 ,  в частині засудження за ч.4 ст.185 КК України до 5 років позбавлення волі, із звільненням від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, з іспитовим строком на 2 роки, звільнено від відбування даного покарання за цим вироком у зв`язку з усуненням караності діяння на підставі ч.2 ст.74 КК України. В іншій частині вказаний вирок залишено без змін та вважати ОСОБА_8 засудженим за ч.1 ст.246 КК України до покарання у виді 1 року обмеження волі, відповідно до ст.75 КК України зі звільненням від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки.
Отже, оскільки ОСОБА_9  вчинив кримінальні правопорушення в період іспитового строку, призначеного вироком Красноградського районного суду Харківської області від 08.02.2024, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_10  покарання за сукупністю вироків визначити остаточне покарання та до покарання за цим вироком частково приєднує невідбуте покарання за вироком Красноградського районного суду Харківської області від 08.02..2024.
Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено.Початок строку відбування покарання суд вважає правильним рахувати з моменту затримання ОСОБА_8 .
Керуючись ст. ст.381-382, ст. ст.368-371,373-374,376 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ :

Визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.382 КК України та ч.1 ст.125 КК України.
Призначити обвинуваченому ОСОБА_11 за ч.1 ст.382 КК України покарання у виді одного року позбавлення волі; за ч.1 ст.125 КК України покарання у виді 80 годин громадських робіт.
Відповідно до ст. 70, ст.72 КК України, за сукупністю вказаних кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням, визначити ОСОБА_11 покарання у виді 1 (одного) року позбавлення волі.
На підставі ч. 1 ст. 71, ст.72 КК України, до призначеного покарання, частково приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком Красноградського районного суду Харківської областівід 08 лютого 2024 року, остаточно призначити ОСОБА_11 покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік 1 (один) місяць.
Строк відбування покарання ОСОБА_8 відраховувати з моменту його фактичного затримання після набрання вироком законної сили. Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_10 до набрання вироком законної сили не обирати.
Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду через Берестинський районний суд Харківської області впродовж 30 днів з дня його проголошення. Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не подано. У разі її подання, вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Копії вироку надати учасникам провадження: присутнім - вручити в суді, відсутнім - надіслати поштою.

Суддя