КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження:   Доповідач - Кафідова О.В.
№ 22-ц/824/14002/2026 

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 760/36261/25

14 вересня 2026 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.
суддів - Оніщука М.І.
- Шебуєвої В.А.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1  на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 29 травня 2026 року, ухвалене під головуванням судді Фіцай О.Л. у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "УКР КРЕДИТ ФІНАНС" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, - 

в с т а н о в и в:

У грудні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» (далі - ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовні вимоги обґрунтовувало тим, що 01 травня 2025 року між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та ОСОБА_1 за допомогою вебсайту creditkasa.com.ua, який є сукупністю інформаційних та телекомунікаційних систем ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС», у рамках якої реалізуються технології обробки інформації з використанням технічних і програмних засобів, які у процесі обробки інформації діють як єдине ціле, було укладено електронний Договір про відкриття кредитної лінії № 1548-0474.
Позивач зазначав, що кредитний договір разом із Правилами відкриття кредитної лінії (надання споживчих кредитів), Паспортом споживчого кредиту, Таблицею обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за Договором (Графіком платежів за Договором) складають єдиний договір, у якому визначаються всі його істотні умови та з яким позичальник був попередньо ознайомлений.
Вказувало, що кредитний договір був укладений у письмовій формі у вигляді електронного документа, створеного з урахуванням вимог законодавства про електронні документи та електронну комерцію, а позичальнику було надано одноразовий ідентифікатор А2019 для підписання кредитного договору № 1548-0474 від 01 травня 2025 року, підтвердження ознайомлення з Правилами та іншими супутніми документами.
Відповідно до умов кредитного договору кредитодавець взяв на себе зобов`язання надати відповідачу кредит для задоволення особистих потреб на таких умовах: сума кредиту - 23 600,00 грн; строк кредитування - 300 днів; базовий період - 14 днів; комісія за видачу кредиту - 20,00 % від суми кредиту; знижена процентна ставка - 0,90 % в день; стандартна процентна ставка - 1,00 % в день. 
Позивач зазначав, що виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, надавши відповідачу кредитні кошти відповідно до умов укладеного кредитного договору.
Посилався на те, що через партнера ТОВ «ФК «Контрактовий дім», з яким укладено договір про надання послуг з приймання та переказу платежів, видав відповідачу кредитні кошти на картковий рахунок, вказаний відповідачем в особистому кабінеті, що підтверджується довідкою про перерахування суми кредиту та квитанцією про перерахування коштів від фінансово-розрахункової установи.
Зазначав, що відповідач загалом 14 разів оформлювала кредитні відносини з позивачем, попередні кредитні договори були погашені, що, на думку позивача, додатково доводить обізнаність відповідача з процедурою оформлення та виконання кредитного договору.
Вказував, що надалі відповідач всупереч умовам кредитного договору не повернула в повному обсязі кредит кредитодавцю, а також не виконала в повному обсязі інші свої грошові зобов`язання перед кредитодавцем за кредитним договором.
Станом на 21 жовтня 2025 року загальний розмір заборгованості відповідача за кредитним договором, за твердженням позивача, становив 80 617,60 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 23 600,00 грн; заборгованість за нарахованими процентами - 40 497,60 грн; заборгованість за процентами річних на підставі статті 625 ЦК України - 11 800,00 грн; заборгованість по комісії - 4 720,00 грн. 
У зв`язку з наведеним просив стягнути зі ОСОБА_1 на користь ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» заборгованість за кредитним договором № 1548-0474 від 01 травня 2025 року в розмірі 80 617,60 грн, з яких: 23 600,00 грн - заборгованість за кредитом; 40 497,60 грн - заборгованість за нарахованими процентами; 11 800,00 грн - заборгованість за процентами річних на підставі статті 625 ЦК України; 4 720,00 грн - заборгованість по комісії, а також стягнути судові витрати у розмірі 2 422,40 грн. 
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 29 травня 2026 року позов ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» задоволено частково.
Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» заборгованість за кредитним договором № 1548-0474 від 01 травня 2025 року у загальному розмірі 64 097,60 грн, з яких: 23 600,00 грн - прострочена заборгованість за кредитом; 40 497,60 грн - прострочена заборгованість за нарахованими процентами.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» судовий збір у сумі 1 926,05 грн. 
Встановивши факт укладення кредитного договору та отримання відповідачем кредитних коштів у сумі 23 600,00 грн, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за кредитом.
Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення 40 497,60 грн простроченої заборгованості за нарахованими процентами, суд першої інстанції виходив із того, що за статтею 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, а розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Врахувавши умови договору та наданий позивачем розрахунок, суд дійшов висновку про те, що проценти відповідачу нараховані кредитором у межах строку дії кредитного договору.
Відмовляючи у стягненні 4 720,00 грн комісії, суд першої інстанції виходив із того, що встановлення кредитором плати за дії, які не є самостійною послугою для споживача, суперечить вимогам законодавства про споживче кредитування.
Відмовляючи у стягненні 11 800,00 грн процентів, заявлених позивачем на підставі статті 625 ЦК України, суд першої інстанції застосував пункт 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України. 
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 22 червня 2026 року відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 29 травня 2026 року у справі № 760/36261/25 в частині стягнення зі ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» заборгованості нарахованими процентами в розмірі 40 497,60 грн. скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін, стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 17500 грн.
В апеляційній скарзі зазначає, що 01 травня 2025 року між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та ОСОБА_2 , який є сином відповідача ОСОБА_1 та, як зазначає скаржниця, діяв з її телефону, в електронному вигляді було укладено договір про відкриття кредитної лінії № 1548-0474, на підставі якого позивачем було надано відповідну грошову суму у розмірі 23 600,00 грн.
Зазначає, що фактично кредитні кошти отримував та користувався ними син відповідача - ОСОБА_2 , який на момент укладення договору та у подальшому мав серйозні проблеми зі здоров`ям, зокрема психічні розлади, тривожно-іпохондричний синдром, алкогольну залежність у стадії ремісії та захворювання серцево-судинної системи.
Вказує, що ОСОБА_2 є військовослужбовцем, призваним на військову службу за мобілізацією 10 грудня 2025 року, перебуває на лікуванні та має статус обмежено придатного.
ОСОБА_1 зазначає, що як мати, діючи в інтересах сина, у подальшому підтвердила оформлення кредиту, однак фактичним користувачем коштів був саме син, який у зв`язку зі станом здоров`я та військовою службою не мав змоги своєчасно сплачувати проценти та погашати заборгованість.
Вважає, що позивач був повідомлений про зазначені обставини, однак нарахував проценти у розмірі, який, за твердженням скаржниці, у понад 3,4 раза перевищує суму отриманого кредиту, що є явно несправедливим та недобросовісним.
Посилаючись на частину другу статті 21 Закону України «Про споживче кредитування», ОСОБА_1 зазначає, що сукупна сума неустойки та інших платежів, які підлягають сплаті споживачем за порушення виконання його зобов`язань, не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за договором.
Зазначає, що Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21 дійшов висновку про те, що положення частини другої статті 21 Закону України «Про споживче кредитування» поширюються на сукупну суму неустойки та інших платежів, які підлягають сплаті споживачем за порушення виконання його зобов`язань на підставі договору про споживчий кредит.
Вказує, що сума отриманого кредиту становить 23 600,00 грн, а максимально допустимий, на її думку, розмір відповідальності за частиною другою статті 21 Закону України «Про споживче кредитування» становить 11 800,00 грн, тоді як судом стягнуто заборгованість за процентами у розмірі 40 497,60 грн.
Також скаржниця вважає неправомірним нарахування процентів після спливу строку кредитування.
Посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19, зазначає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування.
Вказує, що строк кредитування за договором № 1548-0474 становив 300 календарних днів із моменту перерахування кредиту, тобто до 24 лютого 2026 року, проте стверджує, що нарахування процентів у розмірі 40 497,60 грн здійснено позивачем, зокрема, за період після закінчення строку кредитування.
ОСОБА_1 також зазначає про незастосування судом першої інстанції положень частини третьої статті 551 ЦК України та посилається на постанову Верховного Суду від 10 січня 2024 року у справі № 727/5461/21, вказуючи, що положення статті 551 ЦК України можуть бути застосовані за аналогією до зменшення розміру процентів за користування кредитом, якщо їх розмір є явно неспівмірним із наслідками порушення зобов`язання.
Вказує, що при вирішенні питання про зменшення розміру процентів необхідно враховувати майновий стан позичальника, причини виникнення заборгованості, добросовісність поведінки позичальника, тривалість прострочення та співвідношення суми процентів із сумою основного зобов`язання.
Зазначає, що у цій справі сума процентів у розмірі 40 497,60 грн у понад 1,7 раза перевищує суму основного зобов`язання у розмірі 23 600,00 грн, що, на її думку, свідчить про необхідність застосування статті 551 ЦК України.
Крім того, ОСОБА_1 посилається на статтю 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та постанову Верховного Суду у справі № 643/674/18 та вважає несправедливою умову договору, внаслідок застосування якої розмір процентів, за її твердженням, більш ніж у 3,4 раза перевищує встановлений законом максимальний розмір відповідальності та більш ніж у 1,7 раза перевищує суму кредиту.
Також посилається на постанову Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 156/268/21 та зазначає про необхідність врахування судами складних життєвих обставин позичальника, зокрема стану здоров`я, військової служби та втрати роботи.
Зазначає, що у той час, коли почала нараховуватися заборгованість за кредитом, їй видалили нирку, що стало підставою неможливості виконання зобов`язань за кредитом, який, за її твердженням, брав її син-військовослужбовець. Посилається на значні витрати на лікування та реабілітацію після операції, лікування сина та свій майновий стан як пенсіонерки.
Вказує, що нею як матір`ю було визнано укладення кредитного договору, а отримані кошти фактично використані на лікування сина ОСОБА_2 , який на час подання апеляційної скарги проходить військову службу.
Також посилається на пункт 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, зазначаючи, що суд першої інстанції правильно застосував цю норму при відмові у стягненні процентів річних за статтею 625 ЦК України, однак не врахував її у контексті обставин військової служби сина та потреби, на яку було використано кредит.
08 вересня 2026 року до Київського апеляційного суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 29 травня 2026 року залишити без змін, а у стягненні з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу та судового збору відмовити.
Позивач зазначає, що кредитний договір № 1548-0474 від 01 травня 2025 року укладений ОСОБА_1 в електронній формі, відповідач пройшла ідентифікацію за допомогою системи BankID НБУ, передала позивачу персональні дані, а кредитний договір підписала електронним підписом одноразовим ідентифікатором А2019.
Вказує, що сторонами погоджено суму кредиту 23 600,00 грн, строк кредитування 300 днів, базовий період 14 днів, комісію за видачу кредиту 20 %, знижену процентну ставку 0,90 % в день та стандартну процентну ставку 1,00 % в день.
Вважає, що доводи апеляційної скарги є необгрунтваними та не спростовують прави льності висновків суду першої інстанції.
Обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно із статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом.
Відповідно до частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Оскільки ОСОБА_1 оскаржує рішення суду першої інстанції лише в частині стягнення 40 497,60 грн заборгованості за нарахованими процентами, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції перевіряється колегією суддів у межах цієї частини.
Рішення в частині стягнення 23 600,00 грн заборгованості за кредитом та в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 11 800,00 грн процентів, нарахованих позивачем на підставі статті 625 ЦК України, і 4 720,00 грн комісії сторонами не оскаржується, а тому в апеляційному порядку в цій частині не переглядається.
Стягуючи з відповідача заборгованість за нарахованими процентами у розмірі 40 497,60 грн, суд першої інстанції виходив із того, що розмір і порядок сплати процентів за користування кредитом визначені сторонами у кредитному договорі, а згідно з наданим позивачем розрахунком такі проценти нараховані в межах строку кредитування.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення вказаної суми процентів, разом з тим вважає за необхідне додатково зазначити наступне.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 01 травня 2025 року о 12 год. 38 хв. між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та ОСОБА_1 укладено Договір про відкриття кредитної лінії № 1548-0474 продукту «MaxiKasa».
У договорі позичальником зазначена ОСОБА_1 , паспорт НОМЕР_1 , виданий Залізничним РУ ГУ МВС України в місті Києві 20 березня 2001 року, РНОКПП НОМЕР_2 . 
Пунктом 4.1 договору визначено, що загальний розмір кредиту становить 23 600,00 грн, дата надання/видачі кредиту - 01 травня 2025 року.
Відповідно п. 4.2 договору кредит надається позичальнику шляхом безготівкового переказу грошової суми, вказаної у пункті 4.1 договору, на банківський рахунок позичальника шляхом використання вказаних позичальником реквізитів електронного платіжного засобу.
Пунктом 4.3 договору передбачено, що плата за видачу кредиту встановлена у формі процентів за користування кредитом та комісії за видачу кредиту. Тип процентної ставки за користування кредитом - фіксована. Процентна ставка за користування кредитом не змінюється протягом усього строку користування кредитом, однак позичальнику на умовах, вказаних у договорі, може надаватися можливість скористатися кредитом за зниженою процентною ставкою.
Згідно з пунктом 4.4 договору базовий період складає 14 календарних днів.
Пунктом 4.6 договору визначено, що нарахування процентів за користування кредитом здійснюється на залишок неповерненої суми кредиту за кожен день користування кредитом, починаючи з дня видачі кредиту до дати фактичного повернення всієї суми кредиту. Стандартна процентна ставка становить 1,00 % за кожен день користування кредитом та застосовується протягом строку дії договору, за виключенням строку використання позичальником права користування кредитом за зниженою процентною ставкою. 
Відповідно пункту 4.10 договору строк кредитування, тобто строк, на який надається кредит позичальнику, становить 300 календарних днів з моменту перерахування кредиту позичальнику. Дата повернення кредиту - 24 лютого 2026 року. 
Пунктом 4.11 договору встановлено, що реальна річна процентна ставка на дату укладення договору складає 6024,97 %.
Відповідно пункту 4.12 договору орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення договору за весь строк кредитування складає 91 211,31 грн та включає суму кредиту, комісію за видачу кредиту, проценти за користування кредитом та комісійну винагороду третьої особи, яка надає платіжні послуги.
Пунктом 4.13 договору денну процентну ставку на дату укладення договору визначено у розмірі 0,946 %.
Загальні витрати за споживчим кредитом на дату укладення договору згідно з пунктом 4.14 договору складають 67 611,31 грн.
При цьому пунктом 4.15 договору передбачено, що орієнтовна реальна річна процентна ставка, орієнтовна загальна вартість кредиту, загальні витрати за кредитом та денна процентна ставка обчислені на основі припущення про здійснення повернення кредиту та сплату процентів згідно з графіком платежів за стандартною ставкою, наведеним у Додатку № 3 до договору.
За наведеним у договорі розрахунком денна процентна ставка 0,946 % визначена за формулою: (67 611,31 грн / 23 600,00 грн) / 300 днів ? 100 %. 
Відповідно до пункту 10.2 договору знижена процентна ставка становить 0,90 % за кожен день користування кредитом, надається кредитодавцем виключно як знижка на користування кредитом та є заохоченням позичальника до сумлінного виконання умов договору. 
У матеріалах справи містяться Правила відкриття кредитної лінії (надання споживчих кредитів) продукту «MaxiKasa», затверджені наказом директора ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» № 41-П від 05 березня 2025 року.
Відповідно до Правил проценти за користування кредитом визначені як грошові кошти, які згідно з договором позичальник зобов`язаний сплатити кредитодавцю в якості однієї із складових оплати за надання та користування кредитом, а їх нарахування здійснюється за процентними ставками, визначеними у договорі.
Правилами також визначено, що строк кредитування становить 300 календарних днів, починаючи від дати видачі кредиту до останнього дня строку кредитування, визначеного договором. 
Договір та додані до нього документи містять дані ОСОБА_1 як позичальника, номер особистого електронного платіжного засобу НОМЕР_3 , електронну адресу  ІНФОРМАЦІЯ_1  та електронний підпис одноразовим ідентифікатором А2019. 
Відповідно до довідки ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» про перерахування суми кредиту № 1548-0474 від 01 травня 2025 року, 01 травня 2025 року за допомогою платіжної системи EasyPay здійснено платіж № 1599489321 з видачі кредиту на банківську картку НОМЕР_3 у сумі 23 600,00 грн.
Отже, номер електронного платіжного засобу, зазначений у документах кредитного договору як платіжний засіб ОСОБА_1 , відповідає номеру платіжного засобу, на який згідно з довідкою про перерахування суми кредиту направлено 23 600,00 грн кредитних коштів. 
Крім того, під час розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_1 підтвердила факт отримання кредиту, не погоджуючись із розміром заборгованості та посилаючись на складне фінансове, сімейне і медичне становище. 
Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості за договором № 1548-0474 від 01 травня 2025 року станом на 21 жовтня 2025 року загальна заборгованість становить 80 617,60 грн, з яких: основний борг - 23 600,00 грн; залишок процентів - 40 497,60 грн; залишок процентів за статтею 625 ЦК України - 11 800,00 грн; залишок комісій - 4 720,00 грн; залишок штрафів - 0,00 грн. 
З детального розрахунку заборгованості вбачається, що договірні проценти та проценти, які позивач нараховував із посиланням на статтю 625 ЦК України, обліковувались окремо.
У період із 01 травня 2025 року по 14 травня 2025 року проценти за користування кредитом нараховувалися виходячи зі зниженої процентної ставки 0,90 % на суму основного боргу 23 600,00 грн.
Надалі у розрахунку застосовано стандартну процентну ставку 1,00 % на день, за якою сума щоденного нарахування договірних процентів становила 236,00 грн.
Нарахування договірних процентів продовжувалося до 20 жовтня 2025 року включно.
Після нарахування 236,00 грн за 20 жовтня 2025 року залишок непогашених договірних процентів склав 40 497,60 грн.
21 жовтня 2025 року у розрахунку зазначено ставку 0,00 %, нові проценти не нараховані, а сума залишку договірних процентів залишилася незмінною - 40 497,60 грн.
Таким чином, із наданого позивачем розрахунку вбачається, що спірна сума 40 497,60 грн була сформована до 20 жовтня 2025 року включно, тобто в межах установленого договором строку кредитування, який закінчувався 24 лютого 2026 року.
28 жовтня 2025 року ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» складено вимогу № 1548-0474/в про усунення порушень умов договору № 1548-0474 від 01 травня 2025 року, адресовану ОСОБА_1 . 
Відповідно до статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до частини першої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у тому числі електронних, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Згідно зі статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. 
Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі (абзац другий частини другої статті 639 ЦК України). 
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України). 
Відповідно до частини другої статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. 
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
При цьому до правовідносин сторін підлягають застосуванню положення Закону України «Про споживче кредитування».
Частиною п`ятою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 відсотка.
Кредитний договір між сторонами укладений 01 травня 2025 року.
Як встановлено вище, денна процентна ставка, визначена пунктом 4.13 договору та розрахована відповідно до передбаченої законом формули з урахуванням загальних витрат за споживчим кредитом, становить 0,946 %.
Отже, визначена договором денна процентна ставка не перевищує передбаченого законом максимального розміру.
Доводи апеляційної скарги про те, що стягнута судом сума 40 497,60 грн підлягає обмеженню відповідно до частини другої статті 21 Закону України «Про споживче кредитування», колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.
Абзацом другим частини другої статті 21 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що сукупна сума неустойки (штраф, пеня) та інших платежів, що підлягають сплаті споживачем за порушення виконання його зобов`язань на підставі договору про споживчий кредит, не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін.
Формулювання «та інших платежів, що підлягають сплаті споживачем за порушення виконання його зобов`язань» було внесено до цієї норми Законом України № 3498-IX від 22 листопада 2023 року. 
Зі змісту наведеної норми вбачається, що встановлене нею обмеження стосується неустойки та інших платежів, підставою виникнення обов`язку зі сплати яких є саме порушення споживачем виконання його зобов`язань.
Натомість проценти у розмірі 40 497,60 грн заявлені позивачем і стягнуті судом першої інстанції як проценти за користування кредитними коштами, передбачені договором та статтею 1048 ЦК України, а не як штраф, пеня або інший окремий платіж за порушення зобов`язання.
Це підтверджується й самим розрахунком позивача, в якому окремими графами зазначені договірні проценти за користування кредитом, проценти, які позивач нарахував на підставі статті 625 ЦК України, комісія та штрафи. При цьому сума штрафів становить 0,00 грн.
Стандартна процентна ставка у розмірі 1,00 % на день не була встановлена кредитодавцем після виникнення прострочення як новий вид відповідальності за порушення договору.
Така ставка безпосередньо передбачена пунктом 4.6 договору, погоджена сторонами при його укладенні та є стандартною платою за користування кредитними коштами.
Водночас ставка 0,90 % прямо визначена пунктом 10.2 договору як знижена процентна ставка, яка надається кредитодавцем виключно як знижка та заохочення позичальника до сумлінного виконання умов договору.
Тобто у разі припинення права позичальника користуватися передбаченою програмою лояльності кредитодавець не встановлював нову чи підвищену порівняно з погодженою договором процентну ставку, а застосовував визначену договором при його укладенні стандартну ставку.
При цьому така ставка не перевищує встановленого Законом України «Про споживче кредитування» максимального розміру.
За таких обставин підстав для включення всього розміру договірних процентів за правомірне користування кредитними коштами у межах погодженого строку кредитування до передбаченої абзацом другим частини другої статті 21 Закону України «Про споживче кредитування» сукупної суми платежів за порушення виконання зобов`язання колегія суддів не вбачає.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про неправомірність нарахування процентів після спливу строку кредитування.
За змістом договору № 1548-0474 строк кредитування становить 300 календарних днів з моменту перерахування кредиту позичальнику, а датою повернення кредиту є 24 лютого 2026 року.
Разом із тим із детального розрахунку заборгованості вбачається, що нарахування спірних договірних процентів припинилося 20 жовтня 2025 року.
21 жовтня 2025 року нові проценти позивачем не нараховувалися, а залишок процентів зафіксований на рівні 40 497,60 грн.
Таким чином, уся сума процентів, яка є предметом апеляційного перегляду, нарахована до закінчення погодженого сторонами строку кредитування.
За таких обставин довід апеляційної скарги про те, що до складу 40 497,60 грн включено проценти, нараховані після 24 лютого 2026 року, не відповідає наявному в матеріалах справи розрахунку.
Тому правовий висновок щодо припинення права кредитодавця нараховувати договірні проценти після закінчення строку кредитування не приводить до іншого вирішення спору, оскільки обставина нарахування спірних процентів після закінчення строку кредитування у цій справі відсутня.
Не заслуговують на увагу й доводи апеляційної скарги щодо застосування до спірної суми частини третьої статті 551 ЦК України.
Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Частиною третьою статті 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Отже, предметом правового регулювання частини третьої статті 551 ЦК України є саме неустойка.
Спірна сума 40 497,60 грн не є неустойкою, а складається із процентів за користування кредитними коштами, нарахованих на підставі погоджених сторонами умов договору та статті 1048 ЦК України.
Порядок визначення розміру таких процентів прямо врегульований нормами ЦК України та Закону України «Про споживче кредитування», а тому правові підстави для застосування до них за аналогією правил про зменшення неустойки відсутні.
Посилання скаржниці на те, що кредитними коштами фактично користувався її син ОСОБА_2 , також не спростовує висновків суду першої інстанції.
Первинні документи, які містяться в матеріалах справи, визначають позичальником за договором № 1548-0474 саме ОСОБА_1 .
Договір містить її паспортні дані та РНОКПП, номер її особистого електронного платіжного засобу, електронну адресу та електронний підпис одноразовим ідентифікатором НОМЕР_4 .
Кредитні кошти у сумі 23 600,00 грн перераховано на той самий електронний платіжний засіб, реквізити якого зазначені в договорі як реквізити платіжного засобу позичальника.
Крім того, при розгляді справи судом першої інстанції ОСОБА_1 підтвердила факт отримання кредиту.
Отже, можливе подальше використання одержаних за договором коштів на потреби сина не змінює особу позичальника та не припиняє зобов`язань ОСОБА_1 , які виникли з укладеного нею кредитного договору.
Не є підставою для звільнення відповідача від сплати спірних договірних процентів і посилання на проходження її сином військової служби.
Пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачена пільга щодо ненарахування процентів за користування кредитом визначеним у цій нормі категоріям військовослужбовців та їх дружинам (чоловікам).
На матір повнолітнього військовослужбовця дія зазначеної пільги не поширюється. 
Щодо доданих ОСОБА_1 до апеляційної скарги нових доказів колегія суддів виходить із наступного.
Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
До апеляційної скарги ОСОБА_1 додано, зокрема, виписку з медичної картки ОСОБА_2 , консультативний висновок спеціаліста щодо ОСОБА_2 , копію свідоцтва про його народження, витяг із наказу щодо проходження ним військової служби та документи щодо витрат на професійну правничу допомогу. 
Разом із тим із матеріалів справи та рішення суду першої інстанції вбачається, що ОСОБА_1 брала участь у розгляді справи судом першої інстанції.
У поданому нею відзиві вона посилалася на складне фінансове, сімейне та медичне становище, а під час судового розгляду повідомляла про необхідність лікування та проходження сином військової служби. 
Отже, обставини, на підтвердження яких до апеляційної скарги подані зазначені документи, були відомі відповідачу ще під час розгляду справи судом першої інстанції.
При цьому апеляційна скарга не містить обґрунтування та доказів неможливості подання цих документів суду першої інстанції з причин, які об`єктивно не залежали від ОСОБА_1 .
За таких обставин передбачених частиною третьою статті 367 ЦПК України виняткових підстав для прийняття зазначених документів як нових доказів апеляційним судом не встановлено, у зв`язку з чим такі докази апеляційним судом не приймаються.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Під час апеляційного перегляду передбачених статтею 376 ЦПК України підстав для скасування рішення суду першої інстанції в оскарженій частині колегією суддів не встановлено.
За встановлених у справі обставин суд першої інстанції дійшов правильного по суті висновку про наявність підстав для стягнення зі ОСОБА_1 на користь ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» 40 497,60 грн заборгованості за нарахованими процентами.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, підстави для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та скасування рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 29 травня 2026 року в оскарженій частині відсутні.
У зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення понесені ОСОБА_1 у зв`язку з апеляційним переглядом справи судові витрати відповідно до статті 141 ЦПК України не підлягають покладенню на позивача.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 29 травня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню. 

Головуючий: Судді: