Справа № 361/6566/24
Провадження № 2/361/4379/24 

Р І Ш Е Н Н Я
 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

 
11.05.26

11 травня 2026 р.  м.Бровари
Броварський міськрайонний суд Київської області в складі:
головуючого судді Писанець Н.В.,
при секретарі – Михальова М.В.,
позивача – ОСОБА_1 ,
представника позивача – Мінаєва Д.Д.,
представників відповідачів – Семко В.Ю., Орлова О.Є.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Бровари у загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , у інтересах якого діє адвокат Мінаєв Дмитро Дмитрович, до ОСОБА_2 , Державне підприємство «Ліси України» про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди – 
В С Т А Н О В И В:
В провадженні Броварського міськрайонного суду Київської області знаходилась вищевказана цивільна справа. В обґрунтування позовних вимог, представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Мінаєвим Д.Д. зазначено, що 21.12.2023р., близько 06.35 год., у смт Велика Димерка по вул.Ситюкова, перехрестя з вул.Прорізна та вул.Зелена сталася дорожньо-транспорта пригода між легковим автомобілем «Toyota Hilux», днз НОМЕР_1 під керуванням відповідача ОСОБА_2 та легковим автомобілем «Hyundai IX35» днз НОМЕР_2 , під керуванням позивача ОСОБА_1 , під час якої ОСОБА_2 , рухаючись по другорядній дорозі, не надав перевагу в русі автомобілю позивача, внаслідок чого автомобілі зазнали механічних пошкоджень. 
Провина відповідача ОСОБА_2 , на момент звернення з позовною заявою, не була встановлена судовим рішенням, однак, перебувала на розгляді у Броварському міськрайонному суді під №361/11659/23. 
Позивач ОСОБА_1 є власником автомобілю «Hyundai IX35» днз НОМЕР_2 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 та мав поліс №ЕР-213945984 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів зі страховиком ПрАТ «Страхова група «ТАС». При цьому, у відповідача ОСОБА_2 такий поліс є відсутнім. 
На підставі заяви позивача від 21.12.2023р. до ПрАТ «Страхова компанія «ТАС» про виплату страхового відшкодування за Договором, 10.01.2024р. здійснило таку виплату в сумі 160 000,00 грн. Однак, вказана сума не відповідає реальному розміру завданого збитку, яка становить 511 763,35 грн. відповідно до звіту №67801 від 24.06.2024р. 
Різниця між фактичним розміром шкоди, визначеним експертом і сумою страхового відшкодування за страховим випадком становить 351 763,35 грн., яка підлягає стягненню з відповідачів, а також витрати по сплаті судового збору і витрат на правову допомогу.
Також, позивачу стало відомо, що легковий автомобіль «Toyota Hilux», днз НОМЕР_1 , належить Державному підприємству «Ліси України», однак, чи перебуває ОСОБА_2 у трудових відносинах з ним, невідомо.
Добровільно відшкодувати спричинену шкоду ОСОБА_2 відмовляється, своїми неправомірними діями він спричинив йому також моральну шкоду пов`язану зі змінами у повсякденному житті позивача, створенням психологічного дискомфорту та нервового стресу, пов`язаному з необхідністю доводити спричинені матеріальні збитки, та розмір моральної шкоди позивач оцінює у 50 000,00 грн.
Враховуючи наведене, представник позивача просить суд стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача у відшкодування матеріальної шкоди – 351 763,35 грн.; у відшкодування моральної шкоди – 50 000,00 грн. та понесені судові витрати.
Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області Радзівіл А.Г. від 08.07.2024 року у справі було відкрито загальне позовне провадження.
24.07.2024р. до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача Державне підприємство «Ліси України» Семко В.Ю. Зі змісту відзиву вбачається незгода з позовними вимогами, посилаючись при цьому на відсутність встановленої вини ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст..124 КУпАП у постанові Броварського міськрайонного суду Київської області у справі №361/11659/23, а також відсутністю доказів щодо здійснення трудових (службових) обов`язків ОСОБА_3 в момент ДТП. Окрім цього, представником висловлено незгоду з розміром відшкодування спричиненої шкоди та звітом, який було покладено у його розрахунок, а також, на думку представника, факт спричинення та обґрунтування позивачу моральної шкоди у позовній заяві не є доведеним. Враховуючи наведене, представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.
14.08.2024р. до суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача ОСОБА_2 , за змістом якого, останній позовні вимоги не визнав, посилався на наявне судове рішення Броварського міськрайонного суду Київської області у справі №361/11659/23 від 16.07.2024р., яким було закрито провадження відносно ОСОБА_2 за ст..124 КУпАП у зв`язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення, передбачених ст..38 КУпАП. Також, долучив копію постанови Київського апеляційного суду від 07.10.2024р., якою було залишено без змін вищевказане судове рішення. На підставі наведеного, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.
У подальшому, представником позивача ОСОБА_4 долучено висновок №65 від 17.10.2024р. за результатами проведеної по копіям матеріалів адміністративної справи №361/11659/23 автотехнічної експертизи обставин та механізму дорожньо-транспортної пригоди, якою у діях ОСОБА_2 вбачались невідповідності вимогам п.16.11 та вимогам дорожнього знаку 2.1 п.33 Правил дорожнього руху, які знаходились у причинному зв`язку з виникненням даної ДТП. 
На підставі розпорядження №571 від 03.04.2025р. було проведено повторний автоматизований розподіл даної судової справи.
Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області від 03.07.2025р. ОСОБА_5 справу було прийнято до свого провадження та призначено до розгляду у загальному позовному провадженні.
14.07.2025р. від представника відповідача Державне підприємство «Ліси України» Семко В.Ю. подано відзив, за змістом висловлено незгоду з позовними вимогами на підставі аналогічних підстав, вже викладених у відзиві від 24.07.2024р. 
21.07.2025р. представником позивача адвокатом Мінаєвим Д.Д. подано відповідь на відзив, за змістом якого зазначено про незгоду з позицією представника відповідача щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог у зв`язку з відсутністю відповідного судового рішення, яким встановлювалась вина ОСОБА_2 , оскільки наявна правова позиція Верховного Суду що закінчення строку притягнення до адміністративної відповідальності на момент розгляду справи, не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи у скоєнні ДТП. Також звернув увагу, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди у даній категорії справ визначається судом з урахуванням усіх обставин, які мають істотне значення. 
02.10.2025р. від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Орлова О.Є. надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи довідки від 08.07.2024р. №28, що ОСОБА_2 - з 01.04.2022 року по момент видачі довідки - працює на посаді лісничого ДП «Ліси України» відповідно до наказу №110-к від 30.03.2022р. та копії наказу №206а від 16.11.2023р. ДП «Ліси України» про закріплення з 16.11.2023р. за лісничим ОСОБА_2 транспортного засобу «Toyota Hilux», днз НОМЕР_1 .
Ухвалою суду від 16.10.2025р. підготовче судове засідання у справі було закрито, призначений розгляд справи по суті. 
Присутній у судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Мінаєв Д.Д. підтримали позовні вимоги, наполягали на їх задоволенні.
Присутній у судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 – адвокат Орлов О.Є. - позовні вимоги не визнав, вважав позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, посилався на відсутність судового рішення, яке б встановлювало вину ОСОБА_2 у скоєному ДТП за участі позивача та вважав відповідача таким, що здійснював професійні обов`язки під час ДТП.
Присутній у судовому засіданні представник відповідача ДП «Ліси України» адвокат Семко В.Ю. позовні вимоги не визнав, зазначав про недоведеність розміру шкоди, спричиненої ДТП позивачу, висловив незгоду зі звітом розрахунком цієї шкоди та зазначав про недоведеність позивачем факту здійснення професійних обов`язків лісника під час ДТП.
Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.
21.12.2023р., близько 06.35 год., у смт Велика Димерка по вул.Ситюкова, перехрестя з вул.Прорізна та вул.Зелена сталася дорожньо-транспорта пригода між легковим автомобілем «Toyota Hilux», днз НОМЕР_1 під керуванням відповідача ОСОБА_2 та легковим автомобілем «Hyundai IX35» днз НОМЕР_2 , під керуванням позивача ОСОБА_1 , під час якої ОСОБА_2 , рухаючись по другорядній дорозі, не надав перевагу в русі автомобілю позивача, внаслідок чого автомобілі зазнали механічних пошкоджень. 
Постановою Броварського міськрайонного суді від 16.07.2024р. у справі №361/11659/23, залишеній без змін Постановою Київського апеляційного суду від 07.10.2024р. – було закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 за ст.124 КУпАП на підставі п.7 ч.1 ст.247 КУпАП у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення, передбачених ст.38 КУпАП. 
Також встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником автомобілю «Hyundai IX35» днз НОМЕР_2 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 та мав поліс №ЕР-213945984 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів зі страховиком ПрАТ «Страхова група «ТАС». При цьому, у відповідача ОСОБА_2 такий поліс є відсутнім. 
На підставі заяви позивача від 21.12.2023р. до ПрАТ «Страхова компанія «ТАС» про виплату страхового відшкодування за Договором, 10.01.2024р. здійснило таку виплату в сумі 160 000,00 грн. 
Також встановлений реальний розмір завданого збитку у сумі 511 763,35 грн. звітом №67801 від 24.06.2024р. Різниця між фактичним розміром шкоди, визначеним у звіті і сумою страхового відшкодування за страховим випадком становить 351 763,35 грн.
Долученим представником позивача до матеріалів справи висновком спеціаліста ОСОБА_6 від 17.10.2024р. №65, за результатами авто технічної експертизи обставин та механізму дорожньо-транспортної пригоди за участі автомобілів позивача та відповідача, вставлено, що в даній дорожньо-транспортній ситуації, з технічної точки зору, в діях водія ОСОБА_2 вбачаються невідповідності вимогам п.16.11. та вимогам дорожнього знаку 2.1 п.33 ПДР, які знаходяться в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди, ОСОБА_2 своїми односторонніми діями мав технічну можливість попередити зіткнення з автомобілем позивача. 
ДП «Ліси України» є власником транспортного засобу марки «Toyota Hilux», днз НОМЕР_1 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 .
Факт перебування відповідача ОСОБА_2 у трудових відносинах із ДП «Ліси України» у день дорожньо-транспортної пригоди (21.12.2023р.) та безпосереднє виконання ним трудової функції на транспортному засобі марки «Toyota Hilux», днз НОМЕР_1 , який належить ДП «Ліси Україна» підтверджується сукупністю таких доказів: довідкою №28 від 08.07.2024р., виданою ДП «Ліси України», що ОСОБА_2 дійсно працює на посаді лісничого Семиполківського лісництва філії «Київське лісове господарство» ДП «Ліси України» з 01.04.2022 року по день видачі довідки; наказом №206а від 16.11.2023р.ДП «Ліси України» «Про закріплення автотранспорту» за лісничим ОСОБА_2 , номер посвідчення водія НОМЕР_5 транспортний засіб марки «Toyota Hilux», днз НОМЕР_1 ; наказом №209 від 23.11.2023р. ДП «Ліси України» «Про посилення охорони хвойних насаджень у різдвяно-новорічний період 2023-2024р.р.», відповідно п.5 якого встановлений обов`язок патрулювання працівниками та наданий їм дозвіл на виїзд у вихідні та святкові дні легковим та вантажно-пасажирським автомобілям. При цьому, спростування вказаним обставинам представником ДП «Ліси України» під час судового засідання надано не було.
Згідно з ч. 1ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За ч. 1ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно з ч. 1, п. 3 ч. 2ст. 11 Цивільного кодексу України(далі -ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі;
Згідно з ч. 1ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Одним із способів захисту цивільних прав є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (п. 8 ч. 2ст. 16 ЦК України).
Відповідно до ч. 1ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до ч. 2 та 5ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.92 №6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди"визначається, що під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).
Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор тощо).
Тобто, у розумінні ч. 1 ст. 1172 ЦК України, якщо службовий транспортний засіб потрапить у ДТП з вини водія, внаслідок чого буде ушкоджене майно чи здоров`я інших осіб, то відповідальність за шкоду завдану водієм під час виконання ним трудових обов`язків нестиме роботодавець.
Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).
Відповідно до статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.
Виходячи з наведених норм права, шкода (у тому числі моральна), завдана внаслідок ДТП із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Зазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі №6-108цс13 підтриманою у постановах Верховного Суду від 23 березня 2020 року у справі N 373/1773/18-ц (провадження №61-17948св19), від 20 листопада 2019 року у справі №501/2298/16-ц (провадження №61-31268св18), від 05 вересня 2018 року у справі №534/872/16-ц (провадженнях 61-11969св18).
Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.
З вищенаведеного вбачається, що оскільки винуватець ДТП ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з ДП «Ліси України» та в силу трудового договору виконував службові обов`язки під час настання дорожньо-транспортної пригоди, відшкодування завданої шкоди слід покласти на ДП «Ліси України».
Відсутність у постанові Броварського міськрайонного суду від 16.07.2024р. у справі №361/11659/23, залишеній без змін Постановою Київського апеляційного суду від 07.10.2024р. вказівки на встановлену вину ОСОБА_2 - оскільки суд у даному випадку не оцінював докази по суті, а закрив провадження у зв`язку з минуванням строків, встановлених для притягнення особи до відповідальності - не є підставою для уникнення відповідачем цивільно-правової відповідальності від наслідків ДТП, що сталась за його участі, оскільки його вина доводиться зібраними та вивченими доказами у даній справі.
У Постанові Верховного Суду у справі №554/858/19 від 01 липня 2020 року вказано, що особливість правил відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, полягає в наявності лише трьох підстав для відповідальності, а саме: наявність шкоди; протиправна дія заподіювача шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною дією та шкодою. Вина заподіювача шкоди не вимагається. Тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини). Відповідальність такої особи поширюється до межі непереборної сили. Тому її називають підвищеною.
В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 285/4223/17 зазначено, що у відносинах між володільцем джерела підвищеної небезпеки, яким завдано шкоди, та третіми особами, яким володілець джерела підвищеної небезпеки завдав шкоди, діє принцип відповідальності володільця цього джерела незалежно від його вини.
З викладеного слідує, що відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього, не звільняє від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки.
Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (відшкодуванням).
Відповідно до ч. 1ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Відповідно до п. 1 ч. 2ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четвертастатті 12 ЦПК України).
Вирішуючи позовні вимоги в частині відшкодування матеріальної шкоди, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з ДП «Ліси України» на користь позивача в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП, грошових коштів у розмірі 351 763,35 грн.
При цьому, суд враховує, що доказів на спростування здійсненому позивачем розрахунку та розміру шкоди, відповідачами надано не було.
Щодо відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне.
Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, №68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Згідно з частиною третьої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Згідно з правовим висновком, наведеним у постанові Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі №761/14285/16-ц, участь у ДТП, пошкодження власного майна безумовно негативно вплинуло на моральний стан позивача та призвело до душевних страждань, а тому посилання заявника у касаційній скарзі на те, що позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження заподіяння їй моральної шкоди є безпідставними.
З наведеної правової позиції слідує, що сам факт пошкодження майна позивача внаслідок ДТП (належного йому автомобіля) вже є достатньою підставою для висновку про заподіяння йому моральної шкоди, позаяк пошкодження такого власного майна, на думку Верховного Суду, є обставиною, що безумовно свідчить про наявність негативного впливу на моральний стан позивача та спричинення душевних страждань.
Відповідно до п. 5 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Відповідні обставини встановлюються судом на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Як вказано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі №752/17832/14-ц (провадження №14-538цс19) розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
Крім того, виходячи з вищенаведених норм права, шкода (у тому числі моральна), завдана внаслідок ДТП із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Зазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі №6-108цс13. підтриманою у постановах Верховного Суду від 23 березня 2020 року у справі №373/1773/18-ц (провадження №61-17948св19), від 20 листопада 2019 року у справі №501/2298/16-ц (провадження №61-31268св18), від 05 вересня 2018 року у справі №534/872/16-ц (провадженнях 61-11969св18).
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
Згідно з практикою ЄСПЛ, порушення прав людини вже саме по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам факт порушення права (справа «Науменко проти України»).
Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині відшкодування моральної шкоди, суд дійшов висновку про наявність підстав для відшкодування такої шкоди, оскільки вони є обґрунтованими, однак визначаючи розмір моральної шкоди судом враховано моральний стан позивача, якій в результаті пошкодження власного майна внаслідок ДТП отримав нервовий стрес, що призвело до душевних страждань, керуючись принципом справедливості, виваженості, розумності, суд приходить до висновку, що внаслідок неправомірних дій відповідача ОСОБА_2 , який керував транспортним засобом марки «Toyota Hilux», днз НОМЕР_1 , який належить ДП «Ліси Україна», позивач дійсно зазнав моральних страждань, в якості компенсації якої, суд з урахуванням всіх обставин справи вважає необхідним стягнути на користь позивача 5000,00 грн., як власнику пошкодженого транспортного засобу. Суд вважає, що компенсація моральної шкоди у вищенаведеному розмірі відповідатиме принципу розумності і справедливості, у зв`язку з чим позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню.
Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.
На підставі викладеного і керуючись ст.ст.12,81,263-265 ЦПК України, суд-

У Х В А Л И В:
Позовні вимоги ОСОБА_1 , у інтересах якого діє адвокат Мінаєв Дмитро Дмитрович, до ОСОБА_2 , Державне підприємство «Ліси України» про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди – задовольнити частково. 
Стягнути з Державного підприємства «Ліси України» на користь ОСОБА_1 351 763,35 (триста п`ятдесят одну тисячу сімсот шістдесят три) грн.35 коп. у відшкодування матеріальної шкоди.
Стягнути з Державного підприємства «Ліси України» на користь ОСОБА_1 5 000,00 (п`ять тисяч) грн.00 коп. у відшкодування моральної шкоди. 
В іншій частині позову відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасники справи, які не були присутні у судовому засіданні під час ухвалення судового рішення, мають право подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення. 

Суддя Писанець Н.В.