Справа № 303/682/24

П О С Т А Н О В А
Іменем України

04 серпня 2026 року м. Ужгород

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Закарпатського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Собослой Г.Г.,
суддів: Шевчук В.В., Кожух О.А., 
з участю секретаря: Тайстра І.Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 березня 2024 року у справі № 303/682/24 (Головуючий: Кость В.В.), -

В С Т А Н О В И Л А

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 третя особа: приватний нотаріус Мукачівського районного нотаріального округу Машіка О.М. про визнання недійсним договору дарування частки квартири АДРЕСА_1 , укладеного 28 листопада 2023 року та посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Машікою О.М. в реєстрі за №1529 та застосування наслідків недійсності правочину, шляхом зобов`язання відповідачів на звернення за державною реєстрацією припинення права власності за недійсним правочином.
Позовні вимоги мотивовано тим, що укладенням оспорюваного за предметом позову правочину відповідачі вчиняють умисні дії, які утруднюють ймовірне виконання судових рішень у справах, що перебувають на розгляді в суді (справи №303/6864/23, №303/9849/23, №303/11343/23), з метою приховання майна від звернення стягнення на нього та створення перешкоди у об`єктивному розгляді справи щодо виселення ОСОБА_2 .
Позивач зазначає, що укладений між відповідачами Договір дарування є фраудаторним правочином, тобто фіктивним, оскільки на час його укладення (28.11.2023) між позивачем та ОСОБА_2 існували численні судові спори та невиконані боргові зобов`язання, які остання намагалася уникнути шляхом дарування єдиного свого майна пов`язаній особі – доньці ОСОБА_3 .
Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 28 березня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Додатковим рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 02 травня 2024 року відмовлено ОСОБА_1 в ухваленні додаткового рішення щодо повернення надміру сплаченого судового збору у розмірі 2846,35 грн. Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування рішення, як таке, що постановлене з порушенням норм процесуального та матеріального права, оскільки підстав передбачених чинним законодавством для відмови у позові відсутні, так як між ними та ОСОБА_4  тривали та тривають наступні судові спори : справа № 303/2976/19 за його позовною заявою до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власність (подано до суду 10.05.2019 року); справа № 303/6864/23 за його позовною заявою до ОСОБА_2 про вселення (подано до суду 26.07.2023 року); справа № 303/9849/23 за його позовною заявою до ОСОБА_2 та ОСОБА_5 про відшкодування шкоди у розмірі 606.209,16 грн. (подано до суду 13.10.2023 року); справа № 303/11343/23 за його позовною заявою до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю (подано до суду 24.11.2023 року). Даруванням ОСОБА_2 своєї єдиної частки у майні очевидно ставить її у неплатоспроможність перед ним, за ймовірними наслідками вказаних вище судових рішень, оскільки єдиним її доходом залишається пенсія. Критеріями, для кваліфікації договору, як фраудаторного, є, зокрема: відчуження майна за наявності значної непогашеної заборгованості; відчуження майна боржником після пред`явлення до нього позову про стягнення такої заборгованості; майно відчужено на підставі безвідплатного правочину; майно відчужене на користь пов`язаної особи; після відчуження майна у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. Саме ці обставини і є вирішальними при доведенні фраудаторності, а отже й недійсності відповідного договору, адже наявність вказаних обставин свідчить про те, що боржник діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.
ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується свідоцтвом про смерть серії  НОМЕР_1 від 03 травня 2024 року.

На виконання ухвали суду від 21 січня 2025 року, яка надійшла поштою 28 січня 2025 року Перша Мукачівська державна нотаріальна контора по цивільній справі №303/682/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування від 28 листопада 2023 р. вчиненого на шкоду кредитора (фраудаторний правочин), за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 28 березня 2024 року повідомила, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадкоємці із заявою про прийняття спадщини до Першої Мукачівської державної нотаріальної контори не зверталися, спадкова справа не заводилась (т.2 а.с. 169).
Друга Мукачівська державна нотаріальна контора на виконання ухвали по справі №303/682/24 Закарпатського апеляційного суду повідомила, що за померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 у Другій Мукачівській ДНК спадкова справа не заведена, спадкоємці померлої до Другої Мукачівської державної нотаріальної контори не зверталися (т.2 а.с. 173).
Із Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) після смерті ОСОБА_2 інформація відсутня. (т. 2 а.с. 170, 174).
Згідно наданої інформації відділу «Центру надання адміністративних послуг» Мукачівської міської ради на запит суду по справі №303/682/24/1757/2025 р. отриманий 24.01.2025 року вбачається, що згідно картотеки переданої Мукачівським міським відділом ДМС та реєстру Мукачівської міської територіальної громади громадянка ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 була знята з реєстрації місця проживання з адреси: АДРЕСА_2 – 02.10.2019 року згідно рішення суду (справа 303/2976/192/303/1295/19 (т.2 а.с. 161).
Частина перша статті 15 ЦК України передбачено що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначені у статті 16 ЦК України.
Матеріалами справи стверджується, що у провадженні суду перебували та перебувають численні спори, які існують між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і її родиною та на час розгляду справи у суді першої інстанції і на даний час позивач є власником квартири АДРЕСА_3 , яка свого часу її син – ОСОБА_5 передав в іпотеку на підставі іпотечного договору від 12.01.2008 року укладеного між ним та АКБ «Форум».
У подальшому між банком та ОСОБА_1 25.07.2018 року було укладено договір відступлення (купівлі – продажу) прав вимоги до позичальника ОСОБА_5 за кредитним договором та іпотечним договором від 12.01.2008 р.
У порядку позасудового врегулювання заборгованості 10 жовтня 2018 року приватним нотаріусом Перестою Я.О. було здійснено державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки (квартиру) за кредитом ОСОБА_1 .
Постановою Закарпатського апеляційного суду від 14 квітня 2021 року було скасовано рішення суду першої інстанції щодо усунення ОСОБА_1 перешкод у користуванні приватною власністю, шляхом визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування квартирою та виселення по справі №303/2976/19, в тому числі з підстав відсутності у ОСОБА_2 іншого житла.
Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 20 листопада 2023 року ОСОБА_1 було відмовлено у задоволенні заяви про перегляд постанови апеляційної інстанції від 14 квітня 2021 року за ново виявленими обставинами.
Сторонами не заперечувалося, що ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 частки квартири АДРЕСА_1 , яка у свою чергу, належала ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Виконавчим комітетом Мукачівської міської ради 25.04.2007 року. 
Статтею 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до частин першої та другої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Відповідно до змісту статті 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У постанові Верховного Суду від 10.05.2023 року № 755/17944/18 (провадження № 61-185св23) зазначає, що «для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання такого договору недійсним відповідно до статті 234 ЦК України».
При зверненні у суд із позовом, позивач посилається на те, що укладений між відповідачами договір дарування є фраудаторним правочином, тобто фіктивним, оскільки на час його укладення 28.11.2023 між позивачем та ОСОБА_2 існували численні судові спори та невиконані боргові зобов`язання, які остання намагалася уникнути шляхом дарування єдиного свого майна пов`язаній особі – доньці ОСОБА_3 .
Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що матеріали справи не містять доказів того, що між позивачем та відповідачами існували чи існують будь-які договірні відносини, тобто укладались договори, в яких відповідачі виступали боржниками по відношенню до ОСОБА_1 .
На момент судового розгляду даної справи позивач є власником квартири, яку у свій час син відповідача - ОСОБА_5 , передав в іпотеку на підставі іпотечного договору від 12.01.2008 року, укладеного між ним та АКБ «Форум».
Позивач на даний час є власником квартири, яка належала боржнику ОСОБА_5 на праві приватної власності. 
Звернення позивача із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою, шляхом виселення ОСОБА_2 , з наданням іншого належного їй житла не є безумовною підставою для обмеження розпорядження належним їй нерухомим майном. Оскільки позивач, на момент укладення спірного договору, не мав жодних прав на нерухоме майно, яке було предметом договору дарування, а відтак оспорюваним договором дарування жодним чином не порушені права позивача.
На момент укладення Договору дарування від 28.11.2023 року право власності на квартири належало ОСОБА_2 .
При постановленні рішення, суд першої інстанції встановивши правовідносини сторін, які випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин із посиланням на докази, оцінка яких відображена у рішенні, обґрунтовано відмовив у задоволенні позову, так як позивач не довів, що оспорюваний правочин є фраударним (фіктивним), оскільки відповідачі не є боржниками по відношенню до позивача, і у свою чергу, жодних доказів стосовно того, що укладаючи договір дарування, сторони діяли без наміру створення відповідних правових наслідків позивачем надано не було.
Рішення суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає.
Доводи апеляційної скарги, судова колегія до уваги не приймає, так як вони не ґрунтуються на вимогах закону та фактичних обставинах справи і не спростовують висновки суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 374,375,381-384 ЦПК України, судова колегія 

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , залишити без задоволення.  
Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 28 березня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 14 серпня 2026 року.

Головуючий: (підпис)
Судді: (підписи)
Згідно з оригіналом: Г.Г.СОБОСЛОЙ