Справа №572/528/26

З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2026 року    м.Дубровиця
Дубровицький районний суд Рівненської області у складі:
головуючого судді: Оборонової І.В.,
за участю секретаря: Волкодав А.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дубровиця за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання позики на умовах фінансового кредиту,

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» Бачинський О.М. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 та просить стягнути з нього на користь позивача заборгованість за договором про надання позики на умовах фінансового кредиту №000201110003 від 13 листопада 2020 року у розмірі 15292,74 грн. Одночасно представник позивача просить стягнути з відповідача судові витрати, які складаються зі сплаченого судового збору у розмірі 2662,40 грн та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7000,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 13 листопада 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форза» та ОСОБА_1 було укладено в електронній формі договір про надання позики на умовах фінансового кредиту №000201110003, відповідно до умов якого відповідачу було надано кредит у розмірі 3798,00 грн строком на 30 днів, з кінцевою датою погашення заборгованості 12 грудня 2020 року та базовою процентною ставкою 1,85% за кожен день користування кредитом. Вказаний договір було підписано відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
Первісний кредитор свої зобов`язання виконав, перерахувавши 3798,00 грн на банківську картку, реквізити якої відповідач зазначив під час оформлення кредиту.
30 червня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форза» було укладено договір факторингу №20210630-Ф/2, за умовами якого позивач набув права грошової вимоги до боржників первісного кредитора, зокрема до ОСОБА_1 за договором №000201110003 від 13 листопада 2020 року.
Оскільки відповідач свої зобов`язання за договором не виконав, кредит та проценти у встановлений строк не повернув, станом на 30 січня 2026 року утворилася заборгованість у загальному розмірі 15292,74 грн, яка складається з: 3798,00 грн заборгованості за тілом кредиту; 2107,80 грн заборгованості за процентами за користування кредитом у межах строку кредитування; 8545,50 грн процентів за неправомірне користування кредитними коштами поза межами строку кредитування, нарахованих за період із 01 липня 2021 року до 28 вересня 2021 року; 841,44 грн інфляційного збільшення, нарахованого за період із 13 грудня 2020 року до 23 лютого 2022 року. З цих підстав просить позов задовольнити у повному обсязі.
У позовній заяві представник позивача просив розглянути справу без його участі. Проти проведення заочного розгляду справи не заперечує.
Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового засідання, про що свідчить розміщене оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України про його виклик (а.с.61), у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Відзиву на позовну заяву та клопотань про відкладення розгляду справи до суду не подав.
Відповідно до частини одинадцятої статті 128 ЦПК України відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування) якого невідоме, викликається до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.
Суд, на підставі частини першої статті 280 ЦПК України, враховуючи згоду позивача та наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим провести заочний розгляд справи.
Згідно з частиною другою статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши докази у справі, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково з таких підстав.
Судом встановлено, що 13 листопада 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форза» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання позики на умовах фінансового кредиту №000201110003, за умовами якого первісний кредитор зобов`язався надати відповідачу кредитні кошти, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування ним у порядку і строки, встановлені договором.
За умовами п.3.1 договору товариство надає клієнту грошові кошти у сумі, визначеній розділом 5 договору, а клієнт зобов`язується повернути отримані кошти у встановлений договором строк та сплатити проценти згідно з визначеною договором процентною ставкою за кожен день користування кредитом.
Відповідно до розділу 5 договору загальний розмір кредиту становить 3798,00 грн, дата видачі кредиту — 13 листопада 2020 року, дата погашення заборгованості — 12 грудня 2020 року, строк кредитування — 30 днів, базова процентна ставка — 1,85% за кожен день користування кредитом. У разі користування кредитом після настання дати погашення заборгованості договором визначено ставку у розмірі 2,5% за кожен день такого користування.
Згідно з п.5.3 договору загальна вартість кредиту за умови належного виконання зобов`язання становить 5905,80 грн.
Із графіка платежів до договору вбачається, що 12 грудня 2020 року відповідач повинен був сплатити 5905,80 грн, з яких 3798,00 грн — сума основного боргу та 2107,80 грн — проценти за користування кредитом.
Таким чином, зі змісту договору про надання позики на умовах фінансового кредиту №000201110003 від 13 листопада 2020 року вбачається, що сторони погодили суму кредиту, строк кредитування, дату остаточного погашення заборгованості, розмір і порядок нарахування процентів у межах строку кредитування, наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, безготівковий спосіб надання коштів, а також обов`язок відповідача повернути кредит та сплатити передбачені договором платежі у визначений строк.
Судом досліджено паспорт споживчого кредиту, з якого вбачається, що до укладення договору відповідачу було надано інформацію про кредитодавця, суму та строк кредитування, тип процентної ставки, орієнтовну загальну вартість кредиту, порядок повернення коштів і наслідки невиконання договірних зобов`язань.
Із заяви-формуляра про акцептування оферти вбачається, що ОСОБА_1 прийняв пропозицію Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форза» укласти договір про надання позики на умовах фінансового кредиту №000201110003 від 13 листопада 2020 року на запропонованих кредитодавцем умовах. Заява-формуляр містить персональні, паспортні та контактні дані відповідача, а також реквізити банківської картки.
Оцінюючи належність та допустимість доказів укладення договору, суд виходить з того, що такий договір було укладено в електронній формі, а тому факт його укладення має встановлюватися з урахуванням положень Цивільного кодексу України та Закону України «Про електронну комерцію».
За змістом ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або у письмовій, у тому числі електронній, формі.
Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у тому числі електронних, а використання електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом.
Згідно з ч.2 ст.639 ЦК України договір, укладений за допомогою інформаційно-комунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним у письмовій формі.
За змістом ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір є домовленістю сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформленою в електронній формі, а електронний підпис одноразовим ідентифікатором є даними в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Відповідно до ч.ч.3, 6, 8, 12 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти та прийняття такої пропозиції другою стороною. Електронний договір, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Відповідно до ст.12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронного правочину є використання, зокрема, електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
Пунктом 4.1 договору передбачено, що електронні документи, оформлені та підписані з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, мають рівну юридичну силу з документами, складеними на паперовому носії та підписаними власноруч.
Із довідки про ідентифікацію відповідача та підтвердження перерахування коштів вбачається, що ОСОБА_1 був ідентифікований первісним кредитором, а акцепт договору здійснив із використанням одноразового ідентифікатора «t283159o», направленого 13 листопада 2020 року о 12 год. 31 хв. 03 сек. на зазначений ним номер мобільного телефону.
Кредитний договір, заява-формуляр, паспорт споживчого кредиту та довідка про ідентифікацію у своїй сукупності підтверджують послідовність дій, необхідних для укладення електронного договору: надання персональних та контактних даних, зазначення реквізитів банківської картки, ознайомлення з умовами кредитування, отримання одноразового ідентифікатора, його введення та акцепт умов договору. 
Така сукупність доказів свідчить про волевиявлення відповідача на укладення договору саме на тих умовах, які викладені у договорі №000201110003 від 13 листопада 2020 року та додатках до нього.
Введення відповідачем одноразового ідентифікатора з метою підписання договору відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» та умов самого договору прирівнюється до підписання договору власноручним підписом у письмовій формі. 
Тому суд приходить до висновку, що договір про надання позики на умовах фінансового кредиту №000201110003 від 13 листопада 2020 року було укладено належним чином у письмовій електронній формі.
Факт виконання первісним кредитором свого обов`язку щодо надання кредитних коштів підтверджується довідкою про ідентифікацію відповідача та підтвердження перерахування коштів, згідно з якою Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форза» було успішно перераховано 3798,00 грн на банківську картку № НОМЕР_1 , зазначену відповідачем під час укладення договору.
За таких обставин суд приходить до висновку, що матеріалами справи підтверджено як укладення договору в електронній формі, так і реальне виконання первісним кредитором своїх обов`язків за договором, а саме надання відповідачу кредитних коштів у розмірі 3798,00 грн шляхом їх безготівкового перерахування на зазначену ним банківську картку.
Після отримання кредитних коштів у відповідача виник зустрічний обов`язок виконати умови договору, тобто повернути кредит і сплатити проценти за користування ним у визначений договором строк.
Згідно зі ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона — боржник — зобов`язана вчинити на користь другої сторони — кредитора — певну дію, зокрема сплатити гроші, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону.
Згідно зі ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно зі ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк.
Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання. 
За змістом ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно зі ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір і порядок одержання яких установлюються договором.
Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, встановлених договором.
За змістом ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати позичальникові грошові кошти у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач у встановлений договором строк кредитні кошти не повернув та проценти за користування кредитом не сплатив. Доказів належного виконання договору, повного або часткового погашення заборгованості, оспорення договору або використання персональних даних відповідача без його волевиявлення суду не надано.
Із детального розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 30 січня 2026 року заборгованість відповідача становить у загальному розмірі 15292,74 грн, яка складається з: 3798,00 грн заборгованості за тілом кредиту; 2107,80 грн заборгованості за процентами за користування кредитом у межах погодженого строку; 8545,50 грн процентів за неправомірне користування кредитними коштами поза межами строку кредитування, нарахованих за період із 01 липня 2021 року до 28 вересня 2021 року; 841,44 грн інфляційного збільшення, нарахованого за період із 13 грудня 2020 року до 23 лютого 2022 року.
Судом також встановлено, що після укладення кредитного договору та виникнення у відповідача грошового зобов`язання відбулася заміна кредитора у зобов`язанні.
Відповідно до ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином.
Згідно зі ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав.
Відповідно до ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
За змістом ст.1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона — фактор — передає або зобов`язується передати грошові кошти у розпорядження другої сторони — клієнта — за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи.
30 червня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф», як фактором, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форза», як клієнтом, було укладено договір факторингу №20210630-Ф/2.
За умовами п.2.1 договору клієнт зобов`язався відступити фактору права вимоги, зазначені у реєстрах прав вимог, а фактор — прийняти такі права та сплатити клієнту визначене договором фінансування.
Відповідно до п.4.1 договору право вимоги переходить від клієнта до фактора з моменту підписання сторонами відповідного реєстру прав вимог.
Виконання фактором обов`язку щодо фінансування підтверджується платіжними дорученнями №279 від 05 липня 2021 року та №282 від 14 липня 2021 року.
Із витягу з реєстру прав вимог до договору факторингу №20210630-Ф/2 вбачається, що за порядковим номером 513 зазначено ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , договір №000201110003 від 13 листопада 2020 року та заборгованість у розмірі 5905,80 грн, яка складалася з 3798,00 грн заборгованості за тілом кредиту та 2107,80 грн заборгованості за процентами.
09 липня 2021 року позивачем було складено повідомлення про зміну кредитора, а 13 жовтня 2021 року — досудову вимогу про погашення заборгованості.
З аналізу договору факторингу №20210630-Ф/2 від 30 червня 2021 року, платіжних доручень та витягу з реєстру прав вимог убачається, що право вимоги за договором №000201110003 від 13 листопада 2020 року, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форза» та ОСОБА_1 , було передано Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф».
Доказів того, що договір факторингу визнаний недійсним, розірваний, припинений або що право вимоги за договором №000201110003 від 13 листопада 2020 року не перейшло до позивача, матеріали справи не містять.
За таких обставин суд приходить до висновку, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» є належним позивачем у цій справі, оскільки саме до нього перейшло право вимоги до відповідача за договором №000201110003 від 13 листопада 2020 року.
Вирішуючи вимоги про стягнення 3798,00 грн заборгованості за тілом кредиту та 2107,80 грн процентів, нарахованих у межах погодженого сторонами строку кредитування, суд враховує, що зазначені складові заборгованості відповідають умовам договору та графіку платежів і підтверджуються наданими доказами.
Доказів повернення відповідачем кредиту або сплати зазначених процентів матеріали справи не містять, тому вимоги про стягнення 3798,00 грн основного боргу та 2107,80 грн процентів за користування кредитом у межах строку кредитування є обґрунтованими і підлягають задоволенню.
Щодо позовних вимог у частині стягнення з відповідача 841,44 грн інфляційного збільшення та 8545,50 грн процентів за неправомірне користування кредитними коштами поза межами строку кредитування суд враховує наступне.
Відповідно до ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, розмір яких установлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Термін «користування чужими грошовими коштами» може застосовуватися у двох значеннях. Перше полягає в одержанні боржником можливості правомірно не повертати кредитору грошові кошти протягом погодженого сторонами строку. Друге значення полягає у простроченні виконання грошового зобов`язання, коли після настання строку повернення коштів боржник неправомірно їх не повертає.
Відносини щодо сплати процентів за правомірне користування кредитними коштами врегульовані ч.1 ст.1048 ЦК України, тоді як наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання визначені ч.2 ст.625 ЦК України.
Згідно із ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Після спливу визначеного договором строку кредитування право кредитодавця нараховувати проценти за правомірне користування кредитними коштами відповідно до ст.1048 ЦК України припиняється, оскільки позичальник після настання строку виконання зобов`язання вже не має права не повертати отримані кошти. У таких охоронних правовідносинах права та інтереси кредитора забезпечуються положеннями ч.2 ст.625 ЦК України.
Судом встановлено, що погоджений сторонами строк кредитування за договором №000201110003 від 13 листопада 2020 року становив 30 днів, а датою погашення заборгованості визначено 12 грудня 2020 року.
Підпунктом 13 п.5 договору передбачено, що у разі користування кредитними коштами після настання дати погашення заборгованості застосовується процентна ставка у розмірі 2,5% за кожен день такого користування. У договорі також зазначено, що відповідні проценти є процентами у розумінні ч.2 ст.625 ЦК України.
Водночас правова природа передбаченого договором платежу визначається не лише його найменуванням, наведеним кредитодавцем у тексті договору, а змістом відповідної умови, підставою виникнення обов`язку щодо його сплати, способом нарахування та призначенням такого платежу.
Зі змісту підпункту 13 п.5 договору вбачається, що ставка у розмірі 2,5% застосовується саме у зв`язку з невиконанням відповідачем обов`язку повернути кредит у визначений договором строк та нараховується на суму неповернутого кредиту за кожен день прострочення виконання грошового зобов`язання.
Відповідно до ст.549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Отже, передбачений підпунктом 13 п.5 договору платіж пов`язаний не з наданням відповідачу права користуватися кредитними коштами протягом додатково погодженого строку кредитування, а з порушенням ним установленого договором строку повернення кредиту. Оскільки цей платіж обчислюється у відсотках від суми неповернутого кредиту за кожен день прострочення, за своєю правовою природою він є пенею.
Зазначення у договорі про те, що такий платіж є процентами у розумінні ч.2 ст.625 ЦК України, саме по собі не змінює його правової природи, оскільки сторони не можуть шляхом обрання назви платежу усунути застосування положень законодавства, які визначають зміст та вид відповідальності за порушення грошового зобов`язання.
Із наданого позивачем розрахунку вбачається, що 8545,50 грн процентів за неправомірне користування кредитними коштами нараховано на суму неповернутого кредиту у розмірі 3798,00 грн за ставкою 2,5% за кожен день прострочення за період із 01 липня 2021 року до 28 вересня 2021 року, тобто за 90 днів.
Пунктом 15 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України передбачено, що у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби COVID-19, або у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит або позику, позичальник звільняється від обов`язку сплачувати на користь кредитодавця неустойку, штраф, пеню за таке прострочення.
Карантин на всій території України було встановлено з 12 березня 2020 року та він діяв упродовж усього періоду, за який позивачем здійснено нарахування 8545,50 грн.
За таких обставин нараховані позивачем за період із 01 липня 2021 року до 28 вересня 2021 року проценти у розмірі 8545,50 грн за своєю правовою природою є пенею, від обов`язку сплати якої відповідач був звільнений відповідно до п.15 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, а тому позовні вимоги у цій частині задоволенню не підлягають.
Щодо вимоги про стягнення 841,44 грн інфляційного збільшення суд зазначає, що інфляційні втрати, передбачені ч.2 ст.625 ЦК України, не є неустойкою, штрафом або пенею, а виступають способом захисту майнового права кредитора, спрямованим на відновлення вартості грошових коштів, знецінених унаслідок інфляційних процесів за час прострочення виконання зобов`язання.
Тому встановлене п.15 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України звільнення позичальника від сплати неустойки, штрафу та пені за прострочення виконання грошового зобов`язання не поширюється на передбачені ч.2 ст.625 ЦК України інфляційні втрати.
Із наданого позивачем розрахунку вбачається, що інфляційне збільшення нараховано за період із 13 грудня 2020 року до 23 лютого 2022 року на суму простроченого грошового зобов`язання у розмірі 5905,80 грн, яка складається з 3798,00 грн заборгованості за тілом кредиту та 2107,80 грн процентів, нарахованих у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Наданий розрахунок містить застосовані позивачем щомісячні індекси інфляції, у тому числі індекси за місяці, у яких мала місце дефляція. Перевіривши цей розрахунок, суд установив, що він здійснений на належну суму простроченого грошового зобов`язання, є арифметично правильним та відповідачем не спростований.
Доказів повного або часткового погашення відповідачем заборгованості у період, за який здійснено інфляційне нарахування, матеріали справи не містять.
За таких обставин позовна вимога про стягнення з відповідача 841,44 грн інфляційного збільшення є обґрунтованою та підлягає задоволенню, тоді як у задоволенні вимоги про стягнення 8545,50 грн процентів за неправомірне користування кредитними коштами поза межами строку кредитування слід відмовити.
Що стосується розподілу між сторонами судових витрат, суд виходить з наступного.
Відповідно до положень ст.133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входять до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду мають бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, які підтверджують оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Такі витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише за умови доведення того, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір — обґрунтованим.
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц зазначено, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим цивільним процесуальним законодавством визначено критерії, які мають застосовуватися судом під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу між сторонами.
За змістом ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, у тому числі гонорару за представництво у суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою їх подальшого розподілу між сторонами учасник справи подає детальний опис робіт, виконаних адвокатом, наданих ним послуг та здійснених витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт та надання послуг, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та значенням справи для сторони.
Відповідно до ч.ч.5, 6 ст.137 ЦПК України у разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності таких витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про їх зменшення.
Згідно з ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи пов`язані такі витрати з розглядом справи, чи є їх розмір обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову і значення справи для сторін, поведінку сторін під час розгляду справи, а також дії сторін щодо досудового вирішення спору та врегулювання спору мирним шляхом.
Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів, зокрема договорів, рахунків та інших документів.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано договір про надання правової допомоги №207050513 від 28 січня 2026 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» та адвокатом Бачинським Остапом Михайловичем, розрахунок судових витрат, рахунок №1 від 28 січня 2026 року, акт №1 приймання-передачі наданих послуг, платіжну інструкцію №2533 від 02 лютого 2026 року про перерахування адвокату 7000,00 грн, а також ордер на надання правничої допомоги.
Із зазначених документів убачається, що професійна правнича допомога надавалася саме у справі про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за договором про надання позики на умовах фінансового кредиту №000201110003 від 13 листопада 2020 року, а представництво інтересів позивача здійснював адвокат Бачинський Остап Михайлович.
Із договору про надання правової допомоги, розрахунку судових витрат та акта приймання-передачі наданих послуг убачається, що загальна вартість наданої позивачу професійної правничої допомоги становила 7000,00 грн.
До переліку наданих адвокатом послуг включено аналіз документів кредитної справи, надання консультацій щодо порядку та перспектив стягнення заборгованості, підготовку позовної заяви, формування додатків до неї та підготовку інших процесуальних документів, необхідних для звернення до суду і розгляду справи.
Факт оплати позивачем вартості професійної правничої допомоги підтверджується платіжною інструкцією №2533 від 02 лютого 2026 року про перерахування адвокату Бачинському Остапу Михайловичу 7000,00 грн.
Отже, наданими позивачем доказами підтверджено укладення договору про надання професійної правничої допомоги, обсяг наданих адвокатом послуг, їх безпосередній зв`язок із розглядом цієї справи, погоджену сторонами вартість таких послуг та фактичну сплату позивачем 7000,00 грн.
Відповідач відзиву на позовну заяву не подав, проти заявленого позивачем розміру витрат на професійну правничу допомогу не заперечував, доказів їх неспівмірності суду не надав та клопотання про зменшення таких витрат не заявляв.
З огляду на те, що понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7000,00 грн підтверджується належними та допустимими доказами, а відповідач не заявив клопотання про їх зменшення та не довів їх неспівмірності, правових підстав для зменшення документально підтвердженого розміру таких витрат суд не вбачає.
Разом із тим відповідно до ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Позивачем заявлено вимоги майнового характеру на загальну суму 15292,74 грн, з яких судом визнано обґрунтованими та задоволено вимоги на суму 6747,24 грн, що становить 44,12% від загального розміру заявлених позовних вимог.
Таким чином, витрати на професійну правничу допомогу підлягають розподілу між сторонами пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
З огляду на те, що документально підтверджений розмір понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу становить 7000,00 грн, а позовні вимоги задоволено на 44,12%, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3088,44 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Решта понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу покладається на позивача пропорційно до частини позовних вимог, у задоволенні яких судом відмовлено.
Крім того, позивачем понесено витрати зі сплати судового збору у розмірі 2662,40 грн за подання позовної заяви, що підтверджується платіжною інструкцією №2549 від 02 лютого 2026 року.
Оскільки позовні вимоги задоволено частково, судовий збір також підлягає розподілу між сторонами пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що позовні вимоги задоволено на 44,12%, із відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1174,67 грн судового збору.
Решта сплаченого позивачем судового збору покладається на позивача пропорційно до частини позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено.
За таких обставин, відповідно до ст.141 ЦПК України, з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» слід стягнути 1174,67 грн судового збору та 3088,44 грн витрат на професійну правничу допомогу.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.15, 16, 205, 207, 509, 512, 514, 516, 525, 526, 530, 610, 612, 625, 626, 628, 629, 638, 639, 1048, 1049, 1050, 1054, 1055, 1056-1, 1077, 1078 Цивільного кодексу України, ст.ст.11, 12 Закону України «Про електронну комерцію», ст.ст.133, 137, 141, 247, 263, 280 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання позики на умовах фінансового кредиту — задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» заборгованість за договором про надання позики на умовах фінансового кредиту №000201110003 від 13 листопада 2020 року у розмірі 6747,24 грн (шість тисяч сімсот сорок сім гривень 24 копійки), яка складається з: 3798,00 грн — заборгованості за тілом кредиту; 2107,80 грн — заборгованості за процентами за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування; 841,44 грн — інфляційного збільшення.
У задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 8545,50 грн процентів за неправомірне користування кредитними коштами поза межами строку кредитування — відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» судовий збір у розмірі 1174,67 грн (одна тисяча сто сімдесят чотири гривні 67 копійок) та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3088,44 грн (три тисячі вісімдесят вісім гривень 44 копійки).

Заочне рішення може бути переглянуто Дубровицьким районним судом Рівненської області за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Рівненського апеляційного суду через Дубровицький районний суд Рівненської області протягом тридцяти днів з дня складення повного заочного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Відомості про учасників справи відповідно до п.4 ч.5 ст.265 ЦПК України:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф», місцезнаходження: вулиця Степана Бандери, будинок 87, офіс 54, місто Львів, 79013, код ЄДРПОУ 42655697.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 , виданий Дубровицьким РС У ДМС України 06 квітня 2004 року.

Суддя: підпис.

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду

Суддя Дубровицького
районного суду     Оборонова І.В.