Справа № 473/3618/26

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
іменем України

"15" вересня 2026 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі головуючої - судді Булкат М.С., 
за участю: секретаря судового засідання, Соколенко Д. К., 
представника Вознесенської окружної прокуратури прокурор Андріїшина Т. С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вознесенську цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області, Вознесенська окружна прокуратура, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,
В С Т А Н О В И В:
У липні 2026 року ОСОБА_1 , в інтересах малолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дітей, в якому вказувала, що відповідачка є матір`ю малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Відомості про батька ОСОБА_5 та ОСОБА_6 внесені до Книги реєстрації народжень відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України - за вказівкою матері. 
Малолітня ОСОБА_4 з 2015 року та до моменту подання позову проживає та знаходиться на повному утриманні своєї бабусі, ОСОБА_1 . Малолітній ОСОБА_3 з травня 2026 року перебуває на повному утриманні своєї бабусі, ОСОБА_1 , після Миколаївської обласної дитячої лікарні. 
У той же час, відповідачка ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо дітей, зокрема: тривалий час не підтримує з дітьми жодного зв`язку; не піклується про стан здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток дітей; не бере участь у їх вихованні; не цікавиться потребами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ; не утримує дітей матеріально.
Враховуючи вказані обставини, позивачка з метою найкращого врахування та забезпечення інтересів дітей просить позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , передати їх опікунському органу для подальшого влаштування, а також стягнути з відповідачки аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частини всіх видів її заробітку до повноліття дітей. 
29 липня 2026 року Орган опіки та піклування виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області надав заяву відповідачки про те, що вона не заперечує проти позбавлення її батьківських прав. Також надав подання про доцільність призначення ОСОБА_1 опікуном над малолітніми дітьми та висновок щодо доцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітніх дітей.
Ухвалою суду від 15 липня 2026 року відкрито провадження у справі.
Ухвалою суду від 29 липня 2026 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду.
Ухвалою суду від 26 серпня 2026 року залучено до участі у справі прокурора Вознесенської окружної прокуратури.
В судове засідання позивачка, ОСОБА_1 , не з`явилась, надала заяву, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. 
Відповідачка, ОСОБА_2 , в судове засідання не з`явилася, судом відповідно до ч.ч. 7, 8 ст. 128 ЦПК України вважається належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи за місцем її реєстрації, причину неявки суду не повідомила.
Представниця третьої особи без самостійних вимог, ОСОБА_7 , не з`явилась, надали заяву, позовні вимоги підтримали у повному обсязі. 
Прокурор Вознесенської окружної прокуратури, Андріїшина Т. С., в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечувала, клопотала про оголошення технічної перерви, підтримала позовні вимоги.
Суд вважав можливим провести розгляд справи в заочному порядку з ухваленням заочного рішення.
Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд дійшов наступного висновку.
Відповідачка є матір`ю малолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Відомості про батька ОСОБА_6 та ОСОБА_5 внесені до Книги реєстрації народжень відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України - за вказівкою матері (а. с. 8-9, 12-13). 
Малолітня ОСОБА_4 з 2015 року та до моменту подання позову проживає та знаходиться на повному утриманні своєї бабусі ОСОБА_1 . Малолітній ОСОБА_3 з травня 2026 року перебуває на повному утриманні своєї бабусі ОСОБА_1 , після Миколаївської обласної дитячої лікарні. 
У той же час, відповідачка ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо дітей, зокрема: тривалий час не підтримує з доньками жодного зв`язку; не піклується про стан здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток дітей; не приймає участі у їх вихованні; не цікавиться потребами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ; не утримує дітей матеріально.
За встановленого, суд дійшов висновку, що в матеріалах справи відсутні докази, що б вказували на поважність причин невиконання відповідачкою батьківських обов`язків в минулому та докази, що свідчать про її свідоме бажання не виконувати ці обов`язки в майбутньому.
Суд з урахуванням положень ч. 2 ст. 171 СК України при вирішенні спору не з`ясовував думку малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .
Відповідно до характеристики, яка була надана директором школи та класним керівником Вознесенської гімназії № 7 Валерія за період навчання проявляла себе вихованою та чемною дитиною, бере участь у різних конкурсах, вихованням займається бабуся (а. с. 26)
Відповідно до акту обстеження умов проживання від 06.05.2026, 11.05.2026, умови проживання в будинку за адресою АДРЕСА_1 , де проживають бабуся та дідусь, є задовільними, створені всі умови для проживання, виховання та всебічного розвитку дітей (а. с. 27-28).
Відповідно до заяви, поданої до Органу опіки та піклування виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області 08 травня 2026 року, ОСОБА_2 не заперечує проти позбавлення її батьківських прав стосовно дітей. У заяві вона зазначила, що їй відомо про ініційоване її батьками питання щодо позбавлення її батьківських прав, а також пояснила, що певний час проживала за рахунок співмешканця, який на даний час загинув.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (частина третя статті 51 Конституції України).
За частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18).
ЄСПЛ зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Відповідно до вимог ч.ч. 2, 3, 5 ст. 150, ч.ч. 1, 3 ст. 155, ст. 180 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, фізичний, духовний та моральний розвиток останньої, забезпечити здобуття нею загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, що є найважливішими обов`язками матері і батька, а також повинні матеріально утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.
Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.
Ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» (аналогічно положеннями Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року) передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Згідно ч. 6 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. 
Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України передбачає, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.
Відповідно до п.п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. 
Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. 
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. 
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. 
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).
Згідно ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (ч. 1 ст. 9 Конвенції). 
У рішеннях Європейського Суду з прав людини у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року та у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року висловлено наступне: «Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним».
Зваживши доводи, надані докази, встановлені в судовому засіданні обставини, беручи до уваги висновок Органу опіки та піклування виконавчого комітету Вознесенської міської ради від24 липня 2026 року за вих. №2076/01/01-02 про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав (а.с. 45-46), суд вважає доцільним позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо її малолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , що буде відповідати інтересам останніх. Також подання Органу опіки та піклування виконавчого комітету Вознесенської міської ради від23 липня 2026 року за вих. №2074/01/01-02 про доцільність призначення позивачки опікуном малолітніх дітей (а. с. 43-44),
Відповідно до вимог ч. ч. 4-5 ст. 167 СК України в разі ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав, якщо дитина не може бути передана другому з батьків, переважне право перед іншими особами на передання їм дитини, мають за їхньою заявою баба, дід, повнолітні брати та сестри, інші родичі дитини, мачуха, вітчим. 
За встановленого, дітей слід передати на опікування бабусі. 
Разом з тим, згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття.
Положення ч. ч. 2, 3 ст. 166 СК України передбачають, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини.
При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. 
Ч.ч. 1, 3 ст. 181, ч. 1 ст. 183 СК України передбачають, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я, матеріальне становище дитини та платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність у платника рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; інші обставини, що мають істотне значення. 
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ст. 182 СК України).
Враховуючи вимоги ст. 182 СК України, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання ОСОБА_6 та ОСОБА_8 у розмірі 1/3 частини її заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину. 
Стягнення аліментів починається з дати подачі позову та припиняється з досягненням дітьми повноліття.
При цьому, згідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення суду підлягає негайному виконанню в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. 
З урахуванням положень ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь держави також підлягає стягненню судовий збір у загальному розмірі 2 662,40 грн (1 331,20 грн за вимогу про позбавлення батьківських прав + 1 331,20грн за вимогу про стягнення аліментів).
Керуючись ст.ст. 141, 258, 259, 263-265, 268, 282, 284, 289, 430 ЦПК України, суд
У Х В А Л И В :
Позовні вимоги  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області, Вознесенська окружна прокуратура, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів - задовольнити.
Позбавити  ОСОБА_2 ,  ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьківських прав відносно її малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Малолітніх  ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , передати опікуну ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Стягувати з  ОСОБА_2 , ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ; ідент. номер НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ; ідент. номер: НОМЕР_2 ) під опікою якої будуть знаходитись діти, на утримання малолітніх дітей  ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , щомісячно кошти (аліменти) в розмірі 1/3 частини всіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи з 14 липня 2026 року і до повноліття дітей.
Стягнути з  ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ; ідент. номер НОМЕР_1 ) 2 662 гривень 40 копійок судового збору на користь держави (отримувач коштів ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106), код ЄДРПОУ 37993783, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача UA908999980313111256000026001, код класифікації доходів бюджету 22030106).
Рішення суду в частині стягнення аліментів підлягає негайному виконанню в межах суми платежу за один місяць. 
Заочне рішення може бути переглянуте за письмовою заявою відповідачки, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Суддя: М. С. Булкат