ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 серпня 2026 р. | Справа № 520/32838/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Жигилія С.П.,
Суддів: Макаренко Я.М. , Перцової Т.С. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Львівської обласної військової адміністрації на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.02.2026 (суддя: Горшкова О.О., м. Харків) по справі № 520/32838/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Львівської обласної військової адміністрації   
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Львівської обласної військової адміністрації (далі – Львівська ОВА, відповідач, апелянт), в якому просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Львівської обласної військової адміністрації, яка полягає у не розгляді звернення (скарги) ОСОБА_1 від 02.07.2025 УМ-19007686, відповідно до вимог ч. 2 ст. 16 Закону України «Про звернення громадян», в термін, передбачений ст. 20 ЗУ «Про звернення громадян»;
- зобов`язати Львівську обласну військову адміністрацію розглянути скаргу ОСОБА_1 від 02.07.2025 УМ-19007686, відповідно до ч. 2 ст. 16 Закону України «Про звернення громадян».
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2026 року по справі № 520/32838/25 адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Львівської обласної військової адміністрації (79008, м. Львів, вул. Винниченка, будинок 18, ЄДРПОУ 00022562) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії – задоволено частково.
Визнано протиправними дії Львівської обласної військової адміністрації, які полягають у не розгляді звернення (скарги) ОСОБА_1 від 02.07.2025 УМ-19007686, відповідно до вимог частини 2 статті 16 Закону України «Про звернення громадян».
Зобов`язано Львівську обласну військову адміністрацію розглянути скаргу ОСОБА_1 від 02.07.2025 УМ-19007686, відповідно до частини 2 статті 16 Закону України «Про звернення громадян», з урахуванням висновків суду по даній справі.
В задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.02.2026 та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що контактний центр є окремою юридичною особою та саме на нього покладено обов`язок визначити належного суб`єкта розгляду і спрямувати йому звернення. Водночас звернення позивача було передано Департаменту дорожнього господарства Львівської обласної державної адміністрації, який також має статус окремої юридичної особи, а доказів його фактичного надходження та реєстрації у Львівській обласній державній адміністрації матеріали справи не містять. За таких обставин, на переконання апелянта, у відповідача не виник обов`язок щодо особистого розгляду скарги відповідно до частини другої статті 16 Закону України «Про звернення громадян». Крім того, вказує, що суд першої інстанції, визнавши розгляд звернення Департаментом дорожнього господарства таким, що здійснений неуповноваженою особою, фактично вирішив питання про повноваження та межі компетенції цього департаменту без залучення його до участі у справі. На думку апелянта, цим порушено принципи змагальності та офіційного з`ясування всіх обставин справи, що відповідно до пункту 4 частини третьої статті 317 КАС України є самостійною підставою для скасування судового рішення.
Також вказує на недоведеність порушення відповідачем індивідуальних прав чи охоронюваних законом інтересів позивача. Зазначає, що матеріали справи не містять доказів користування позивачем послугами перевізників Львівської області, звернення до них за пільговим перевезенням або отримання відмови у реалізації відповідного права. Оскільки позивач проживає у місті Харкові та не довів реального, безпосереднього й індивідуалізованого порушення своїх прав, апелянт вважає, що підстави для задоволення позову відсутні.
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. Зазначає, що відповідач не надав доказів розгляду звернення позивача особисто першим керівником відповідно до вимог Закону України «Про звернення громадян». Наголошує, що звернення відповідало встановленим законом вимогам, було адресоване відповідачу та підлягало обов`язковому, повному і всебічному розгляду уповноваженою особою, а внутрішній порядок розподілу звернень не звільняє державний орган від дотримання вимог закону. Вважає, що неналежний розгляд звернення порушив право позивача на отримання обґрунтованої відповіді, а обраний судом спосіб захисту є ефективним і спрямованим на реальне поновлення цього права. 
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
За приписами ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІ групи, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 . 
02 липня 2025 року ОСОБА_1 звернувся через Урядовий портал зі зверненням (скаргою) УМ-19007686 до Львівської обласної військової адміністрації, в якій порушив питання недотримання перевізниками Львівської області вимог пункту 7 частини 1 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», які вимагають кошти за проїзд у осіб з інвалідністю внаслідок війни та просив поновити права осіб з інвалідністю внаслідок війни, які встановленні пунктом 7 частини 1 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та притягнути до відповідальності перевізників, які не дотримуються вимог пункту 7 частини 1 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
До вказаного звернення позивач додав копію посвідчення особи з інвалідністю ІІ групи внаслідок війни.
Листом Департаменту дорожнього господарства Львівської обласної державної адміністрації від 14.07.2025 № 100.31-1135/0/2-25 за підписом директора департаменту Ореста Шуліковського заявнику надано відповідь на його звернення (скаргу).
Вважаючи, що скаргу від 02.07.2025 № УМ-19007686 розглянуто з порушенням вимог Закону України № 393/96-ВР, оскільки вона підлягала особистому розгляду першим керівником відповідача з огляду на наявність у позивача статусу особи з інвалідністю ІІ групи внаслідок війни, ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що звернення позивача було належним чином оформлене, адресоване Львівській обласній військовій адміністрації та подане через Урядовий портал, який є лише технічним засобом реалізації права на звернення, а тому особливості його подальшої реєстрації та внутрішнього розподілу не змінюють адресата звернення. Оскільки позивач є особою з інвалідністю внаслідок війни, його скарга відповідно до частини другої статті 16 Закону України «Про звернення громадян» підлягала особистому розгляду першим керівником відповідача. Натомість, відповідь на звернення була надана директором Департаменту дорожнього господарства, доказів наявності у якого відповідних повноважень не надано, що свідчить про недотримання встановленого законом порядку розгляду скарги. Водночас суд не встановив порушення строку розгляду звернення, оскільки відповідь на нього надано в межах місячного строку, передбаченого статтею 20 цього Закону.
Погоджуючись з висновком суду першої інстанції, колегія суддів зазначає, що частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм статтею 40 Конституції України права на звернення урегульовано Законом України «Про звернення громадян» № 393/96 (далі – Закон № 393/96).
Частиною 1 статті 1 Закону України № 393/96-ВР визначено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
За змістом статті 3 Закону України № 393/96-ВР, під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.
Пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства.
Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.
Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.
Статтею 4 Закону України № 393/96-ВР передбачено, що до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; незаконно покладено на громадянина які-небудь обов`язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.
Згідно з положеннями статті 5 Закону України № 393/96-ВР, звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.
Письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв`язку (електронне звернення).
У зверненні має бути зазначено прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати. В електронному зверненні також має бути зазначено електронну поштову адресу, на яку заявнику може бути надіслано відповідь, або відомості про інші засоби зв`язку з ним. Застосування електронного цифрового підпису при надсиланні електронного звернення не вимагається.
Матеріалами справи підтверджено, що звернення ОСОБА_1 № УМ-19007686 від 02.07.2025 відповідало вимогам статті 5 Закону України № 393/96-ВР, а тому підлягало розгляду відповідачем у встановлені законом строки та порядку з наданням оцінки усім вимогам та аргументам заявника.
Відповідно до частини 1 статті 7 Закону України № 393/96-ВР, звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.
Якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, таке звернення в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення (частина 3 статті 7 Закону України № 393/96-ВР).
Статтею 14 Закону України № 393/96-ВР передбачено, що органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, посадові особи зобов`язані розглянути пропозиції (зауваження) та повідомити громадянина про результати розгляду.
Пропозиції (зауваження) Героїв Радянського Союзу, Героїв Соціалістичної Праці, осіб з інвалідністю внаслідок війни розглядаються першими керівниками державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій особисто.
Частиною 1 статті 15 Закону України № 393/96-ВР визначено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).
За приписами частин 3, 4 статті 15 Закону України № 393/96-ВР, відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.
Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.
Статтею 16 Закону України № 393/96-ВР передбачено, що скарга на дії чи рішення органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, об`єднання громадян, медіа, посадової особи подається у порядку підлеглості вищому органу або посадовій особі, що не позбавляє громадянина права звернутися до суду відповідно до чинного законодавства, а в разі відсутності такого органу або незгоди громадянина з прийнятим за скаргою рішенням - безпосередньо до суду.
Скарги Героїв Радянського Союзу, Героїв Соціалістичної Праці, осіб з інвалідністю внаслідок війни розглядаються першими керівниками державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій особисто.
Згідно зі статтею 19 Закону України № 393/96-ВР органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані:
об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги;
у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову;
на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу;
скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням;
забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень;
письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення;
вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина;
у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення;
не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам;
особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.
Аналізуючи наведені норми Закону України № 393/96-ВР, колегія суддів зазначає, що пропозиція (зауваження) осіб з інвалідністю внаслідок війни, яка відповідає вимогам Закону № 393/96, повинна бути прийнята, всебічно та повно розглянута особисто першим керівником державного органу, до якого вона подана.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 07.03.2018 по справі № 810/5312/14, які в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України підлягають врахуванню при вирішенні спірних правовідносин.
Так, матеріалами справи підтверджено, що позивач 02.07.2025 через ДУ "Урядовий контактний центр" Національної системи опрацювання звернень до органів виконавчої влади звернувся до Львівської обласної військової адміністрації зі скаргою № УМ-19007686.
До вказаної скарги позивач додав копію посвідчення особи з інвалідністю ІІ групи внаслідок війни, що підтверджується відповідною відміткою в кінці тексту документу та позначкою про прикріплені до нього файли.
Варто зауважити, що про наявність в ОСОБА_1 статусу особи з інвалідністю внаслідок війни свідчить наявна в матеріалах справи копія посвідчення серії НОМЕР_2 від 27.01.2015.
Разом з цим, у відповідь на вказане звернення від 02.07.2025 позивач отримав лист Департаменту дорожнього господарства Львівської обласної державної адміністрації від 14.07.2025 № 100.31-1135/0/2-25. 
При цьому, лист Департаменту дорожнього господарства Львівської обласної державної адміністрації від 14.07.2025 № 100.31-1135/0/2-25 підписаний директором Департаменту Орестом Шуліковським та не містить відомостей, які б свідчили про особистий розгляд скарги позивача головою Львівської обласної військової адміністрації. Доказів такого розгляду відповідачем до суду також не надано.
Отже, враховуючи, що скаргу ОСОБА_1 як особи з інвалідністю внаслідок війни розглянуто директором Департаменту дорожнього господарства, а не особисто першим керівником державного органу, якому її було адресовано, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недотримання відповідачем спеціального порядку розгляду такої категорії звернень, установленого частиною другою статті 16 Закону України № 393/96-ВР.
Колегія суддів враховує, що за висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 17.04.2019 у справі № 342/158/17, протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи в невчиненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними й реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.
У спірних правовідносинах Львівською обласною військовою адміністрацією не забезпечено особистого розгляду скарги позивача першим керівником цього органу, як того вимагає частина друга статті 16 Закону України № 393/96-ВР. Надання позивачу листа Департаменту дорожнього господарства Львівської обласної державної адміністрації від 14.07.2025 № 100.31-1135/0/2-25 за підписом директора Департаменту не свідчить про виконання відповідачем зазначеного обов`язку.
Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на те, що скарга не надходила до Львівської ОДА, а була спрямована Львівським обласним контактним центром безпосередньо до Департаменту дорожнього господарства, який є окремою юридичною особою та не був залучений до участі у справі, з огляду на таке.
Суд наголошує, що звернення позивача було адресоване Львівській обласній державній адміністрації/Львівській обласній військовій адміністрації, що прямо випливає зі змісту звернення та зазначеного адресата при його поданні через Урядовий портал.
Крім того, зазначене підтверджується і реєстраційною карткою звернення ОСОБА_1 ..
Подання звернення через Урядовий портал не змінює адресата звернення та не впливає на юридичну природу такого звернення, оскільки Урядовий портал є виключно технічним засобом реалізації конституційного права на звернення, а не окремим суб`єктом владних повноважень чи самостійним адресатом звернень.
Отже, звернення, подане через Урядовий портал і адресоване Львівській обласній державній адміністрації/Львівській обласній військовій адміністрації, вважається таким, що надійшло саме до цього органу, незалежно від особливостей внутрішньої реєстрації чи автоматичного розподілу між структурними підрозділами.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що внутрішній порядок документообігу, маршрутизації звернень або визначення виконавця звернення є виключно сферою відповідальності самого органу влади та не може покладатися на заявника і не може впливати на обсяг його прав.
Неналежна організація внутрішнього розподілу звернень не може бути підставою для звільнення органу від виконання покладених на нього законом обов`язків.
Департамент дорожнього господарства Львівської обласної державної адміністрації, навіть за умови наявності статусу окремої юридичної особи публічного права, не є самостійним суб`єктом владних повноважень у відносинах розгляду скарг, адресованих Львівській обласній державній адміністрації.
Такий Департамент діє в системі Львівської обласної державної адміністрації, від її імені та в межах делегованих повноважень, і не може підміняти собою керівника органу, на якого законом прямо покладено обов`язок розгляду відповідної категорії скарг, заяв, звернень.
Отже, розгляд скарги директором Департаменту дорожнього господарства Львівської ОДА є розглядом звернення неуповноваженою посадовою особою, що свідчить про порушення встановленого законом порядку та компетенції.
З огляду на правовий статус позивача як особи з інвалідністю ІІ групи внаслідок війни, скарга підлягала обов`язковому розгляду саме керівником Львівської ОДА, що прямо передбачено Законом України № 393/96-ВР.
Цей обов`язок має імперативний характер і не залежить від способу подання звернення; від внутрішнього розподілу функцій між структурними підрозділами; від технічних особливостей роботи Урядового порталу.
Нерозгляд скарги особисто керівником Львівської ОДА та передача її на вирішення Департаменту дорожнього господарства Львівської обласної державної адміністрації свідчать про недотримання спеціального порядку розгляду скарг осіб з інвалідністю внаслідок війни, установленого частиною другою статті 16 Закону України № 393/96-ВР.
Надання відповіді Департаментом дорожнього господарства Львівської ОДА не може вважатися належним виконанням покладеного на першого керівника відповідача обов`язку щодо особистого розгляду скарги. Посилання апелянта на те, що скарга не надходила до Львівської обласної військової адміністрації у зв`язку з її поданням через Урядовий портал, не спростовує встановленого порушення, оскільки спосіб подання звернення та особливості його подальшого розподілу не змінюють визначеного позивачем адресата.
Колегія суддів також відхиляє доводи апелянта про недоведеність порушення індивідуальних прав та охоронюваних законом інтересів позивача, оскільки право ОСОБА_1 як особи з інвалідністю внаслідок війни на особистий розгляд його скарги першим керівником державного органу безпосередньо передбачене частиною другою статті 16 Закону України № 393/96-ВР. Недотримання відповідачем установленого законом порядку розгляду скарги свідчить про порушення саме індивідуального права позивача, незалежно від результатів вирішення порушених у ній питань.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача є визнання протиправними дій Львівської обласної військової адміністрації щодо нерозгляду скарги ОСОБА_1 від 02.07.2025 № УМ-19007686 відповідно до вимог частини другої статті 16 Закону України № 393/96-ВР та зобов`язання відповідача розглянути зазначену скаргу в установленому цією нормою порядку з урахуванням висновків суду.
Переглянувши рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку в межах вимог та доводів апеляційної скарги відповідача, у відповідності до ч. 1 ст. 308 КАС України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Згідно зі ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).
Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.
Отже, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Львівської обласної військової адміністрації - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.02.2026 по справі № 520/32838/25 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя | | С.П. Жигилій
Судді | | Я.М. Макаренко   Т.С. Перцова