П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2026 року 
м. Рівне

Справа № 556/232/26
Провадження № 22-ц/4815/1188/26

Головуючий у Володимирецькому районному суді
Рівненської області: суддя Котик Л.О.
Рішення суду першої інстанції ухвалено
01 квітня 2026 року в селищі Володимирець
Вараського району Рівненської області
без фіксування судового засідання за допомогою 
звукозаписувального технічного засобу

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий: Хилевич С.В.
судді: Боймиструк С.С., Шимків С.С.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес позика" на рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 01 квітня 2026 року в цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес позика" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
в с т а н о в и в:
У січні 2026 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Бізнес позика" (далі – ТОВ "Бізнес позика") звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором № 519349-КС-005 про надання кредиту від 20 квітня 2025 року, яка станом на 07 січня 2026 року становила 57 530 гривень та складалася з: суми прострочених платежів за тілом кредиту – 22 000 гривень, суми прострочених платежів за процентами – 27 720 гривень, суми заборгованості за відсотками, відповідно до ст. 625 ЦК України – 7 480 гривень, суми прострочених платежів за комісією – 330 гривень.
Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 01 квітня 2026 року позов ТОВ "Бізнес позика" задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Бізнес позика" заборгованість за договором 519349-КС-005 про надання кредиту від 20 квітня 2025 року в розмірі 40 529,44 гривень, з них: заборгованість за тілом кредиту в розмірі 22 000 гривень, заборгованість за процентами – 18 199,44 гривень, комісія – 330 гривень.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Бізнес позика" сплачений судовий збір в розмірі 1 706,58 гривень.
На рішення суду позивачем подано апеляційну скаргу, де, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, що полягало у порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права, просить змінити судове рішення в частині часткової відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом, а саме збільшити суму стягнення з 18 199,44 гривень на 27 720 гривень.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначалося про хибність висновків суду в частині часткової відмови у стягненні процентів за користування кредитом. Так, відсотки за кредитом договором № 519349-КС-005 були нараховані в період його дії за кожен день користування кредитом на залишок тіла кредиту, що відповідає нормам Цивільного кодексу України, умовам самого договору та додаткам (правилам). 
При цьому всупереч висновку суду загальна сума до сплати за відсотками, яку визначив суд попередньої інстанції, становила би лише у випадку належного виконання позичальником зобов`язань та погашення обумовлених сум згідно з графіком платежів. Однак боржником було здійснено лише часткову оплату і вказані дії було кваліфіковано як порушення зобов`язань, встановлених договором, що призвело до збільшення загального розміру нарахованих відсотків за період користування кредитом, оскільки нарахування здійснювалося щодня на фактичний залишок за тілом кредиту. 
Натомість з розрахунку заборгованості за кредитом вбачалося, що відсотки за користування кредитом за ставкою у розмірі 1% було нараховано позивачем на залишок заборгованості за тілом кредиту в межах дії договору.
Правом надання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався, хоча йому про це роз`яснювалось ухвалою Рівненського апеляційного суду від 13 травня 2026 року.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.
Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Тому суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду попередньої інстанції лише в частині оскаржуваних грошових сум, а саме в частині різниці між стягнутої судом першої інстанції суми заборгованості за відсотками в розмірі 18 199,44 гривень та заявлених до стягнення 27 720 гривень заборгованості за відсотками. 
Відповідно до ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
За правилами ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно із ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Частиною першою ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зі ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Статтею 10561 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.
Судом з`ясовано, що 20 квітня 2025 року між ТОВ "Бізнес позика" та відповідачем було укладено договір №519349-КС-005 про надання кредиту шляхом обміну електронними повідомленнями. Вказаний правочин було підписано у порядку, визначеному статтею 12 Закону України "Про електронну комерцію". ТОВ "Бізнес Позика" 20 квітня 2025 року направило ОСОБА_1 пропозицію (оферту) укласти договір, яку того ж дня він прийняв (акцептував) на умовах, визначених офертою.
Договір підписано за допомогою отриманого відповідачем через електронну комунікаційну систему одноразового ідентифікатора UA-0071 на номер телефону, вказаний позичальником. Отже, 20 квітня 2025 року між сторонами було укладено письмовий договір в електронній формі, що відповідачем не заперечувалося.
Відповідно до пункту 2.1. договору ТОВ "Бізнес Позика" надало позичальнику грошові кошти у розмірі 22 000 гривень на засадах строковості, поворотності та платності. Позичальник зобов`язався повернути кошти та сплатити відсотки за користування кредитом. Строк надання кредиту становив 24 тижні, а строк дії договору — до 05 жовтня 2025 року.
Згідно з пунктом 2.4. договору сторони визначили, що плата за користування кредитом є фіксованою та становить 1% на день. Пунктом 2.5. договору було узгоджено комісію за надання кредиту у сумі 4 400 гривень. Загальні витрати за кредитом склали 32 410,88 гривень. Пунктом 4.2.2. договору сторонами було погоджено графік платежів, що включав 11 платежів по 4 510 гривень та один платіж у розмірі 4 449,44 гривень. Датою внесення останнього платежу було визначено 05 жовтня 2025 року.
З дослідженого кредитного договору видно, що його умови відповідають законодавчому визначенню кредитного договору, передбаченому ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за яким банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Пред`являючи позов, ТОВ "Бізнес позика" покликалося на те, що станом на 07 січня 2026 року заборгованість становила 57 530 гривень та складалася з: суми прострочених платежів за тілом кредиту – 22 000 гривень, суми прострочених платежів за процентами – 27 720 гривень, суми заборгованості за відсотками, відповідно до ст. 625 ЦК України – 7 480 гривень, суми прострочених платежів за комісією – 330 гривень.
Між тим, суд попередньої інстанції стягнув заборгованість не на підставі наданого позивачем розрахунку, а здійснив власний розрахунок, виходячи із графіку погашення заборгованості за договором про надання кредиту.
Колегія суддів не наділена процесуально-правовими повноваженнями стягувати більшу суми заборгованості за відсотками з користування кредитом.
Так, фактично кредитор наполягає на розрахунку, що проведений з порушенням законодавства про споживче кредитування, тоді як такі нарахування неправомірні.
Як про це вказується в наведеному кредитором розрахунку, в межах облікового періоду позичальник сплатив в погашення заборгованості 17 050 гривень, з яких: 9 460 гривень віднесено в рахунок погашення відсотків за договором, 4 070 гривень на комісію, а 3 520 гривень на передбачені ст. 625 ЦК України відсотки.
Натомість згідно зі ст. 19 Закону України "Про споживче кредитування" у разі недостатності суми здійсненого платежу для виконання зобов`язання за договором про споживчий кредит у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості: 1) у першу чергу сплачуються прострочена до повернення сума кредиту та прострочені проценти за користування кредитом; 2) у другу чергу сплачуються сума кредиту та проценти за користування кредитом; 3) у третю чергу сплачуються неустойка та інші платежі відповідно до договору про споживчий кредит.
Проте всупереч зазначеній матеріально-правовій нормі кредитор зарахував грошові кошти не у рахунок погашення тіла кредиту та відсотків в першу чергу, а й на часткове погашення комісії.
Оскільки внесені боржником грошові кошти не покривали всієї заборгованості, кредитор був зобов`язаний спочатку погасити прострочені та поточні суми за тілом кредиту і відсотками. Тоді як комісія належала до інших платежів, яка мали погашатися виключно в третю чергу.
Крім того, як правильно зазначив суд першої інстанції, 15 березня 2022 року Верховна Рада України прийняла Закон України №2120-IX "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України, щодо дії норм на період дії воєнного стану", яким розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено новим п.18, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст.625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.
Однак кредитор неправомірно нарахував, а позичальник сплатив 3 520 гривень в порядку ст. 625 ЦК України.
Внаслідок таких неправомірних дій не зменшилася заборгованість за тілом кредиту і це потягло за собою подальше неправомірне нарахування заборгованості за відсотками у збільшеному розмірі. 
Одними із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч.1 ст. 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
Конституційний Суд України у Рішенні від 22 листопада 1996 року № 543/96-В у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес позика" залишити без задоволення, а рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 01 квітня 2026 року – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:      С.В. Хилевич

Судді:        С.В. Боймиструк

С.С. Шимків