П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 240/8743/26 
Головуючий у 1-й інстанції: Єфіменко Ольга Володимирівна 
Суддя-доповідач: Матохнюк Д.Б. 
22 липня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Матохнюка Д.Б. 
суддів: Сторчака В. Ю.  Граб Л.С. 
за участю:
секретаря судового засідання: Шемчук Ю.А.,
представника позивача: Єременка О.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Житомирського відділу державної виконавчої служби у Житомирському районі Житомирської області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 29 травня 2026 року у справі за адміністративним позовом військової частини НОМЕР_1 до Житомирського відділу державної виконавчої служби у Житомирському районі Житомирської області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови, 
В С Т А Н О В И В :
військова частина НОМЕР_1 (в/ч НОМЕР_1 ) звернулась до суду з позовом до Житомирського відділу державної виконавчої служби у Житомирському районі Житомирської області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України в якому просила:
- визнати протиправною та скасувати постанову від 13.02.2026 винесену головним державним виконавцем Житомирського відділу державної виконавчої служби у Житомирському районі Житомирської області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Юлією Янською в межах відкритого виконавчого провадження з примусового виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 16.12.2014 ухваленого у справі № 240/1703/24 (ВП № 80241283) про стягнення з військової частини НОМЕР_1 виконавчого збору у розмірі 34 588,00 грн.
Житомирський окружний адміністративний суд рішенням від 29 травня 2026 року задовольнив позовні вимоги.
Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.
У судовому засіданні представник позивача про задоволення апеляційної скарги заперечив, посилаючись на її необгрунтованість та безпідставність.
Відповідач в судове засідання не з`явився. До початку розгляду справи подав клопотання в якому просив здійснити розгляд справи без його участі.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 13.02.2026 відкрите виконавче провадження №80241283 з виконання виконавчого листа виданого Житомирським окружним адміністративним судом 22.12.2025 у справі № 240/173/24 щодо зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 02.08.2016 по 28.02.2018, з урахуванням для її обчислення місяця підвищення тарифної ставки (окладу) січня 2008 року.
Також, 13.02.2026 головним державним виконавцем Житомирського відділу державної виконавчої служби у Житомирському районі Житомирської області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України в межах відкритого виконавчого провадження №80241283 винесено постанову про стягнення з військової частини НОМЕР_1 виконавчого збору у розмірі 34 588,00 грн.
Не погоджуючись з вказаною постановою, позивач звернувся до суду з даним позовом.
За результатами встановлених обставин судом першої інстанції зроблено висновок щодо обґрунтованості позовних вимог.
Колегія суддів не погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" №1404-VІІІ від 02 червня 2016 року (Закон №1404) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону №1404 підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Згідно з ч. 5 ст. 26 Закону №1404 виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Згідно ч.1-3 ст.27 Закону №1404-VІІІ виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів. За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.
Таким чином, виконавчий збір стягується за примусове виконання рішення суду, початком якого є відкриття виконавчого провадження у справі.
Отже стягнення виконавчого збору є безумовною дією, яку здійснює державний виконавець у межах виконавчого провадження незалежно від здійснених дій, і є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати виконавчий документ самостійно до відкриття виконавчого провадження у зв`язку з імовірністю стягнення відповідної суми у випадку примусового виконання.
Стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання. Примусове виконання рішення розпочинається з моменту прийняття державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження, тому одночасно з відкриттям виконавчого провадження повинен вирішити питання про стягнення виконавчого збору. При цьому, стягнення з боржника виконавчого збору в постанові про відкриття виконавчого провадження є обов`язком державного виконавця.
Вказана правова позиція сформована Верховним Судом в постановах від 28 квітня 2020 року у справі №480/3452/19, від 16 вересня 2021 року у справі №440/4629/21, від 11 серпня 2022 року у справі №640/23271/21, від 16 лютого 2023 року у справі №160/1389/22.
Так, п. 3 ч. 5 ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що виконавчий збір не стягується якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень".
Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги дійшов висновку про те, що виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", виконавчий збір не стягується, а тому відповідно до п. 3 ч. 5 ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження" відсутні підстави для стягнення виконавчого збору.
З цього приводу колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" від 05 червня 2012 року №4901-VI цей Закон встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження" (далі - рішення суду), та особливості їх виконання.
Частиною 1 ст. 2 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" визначено, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є:
державний орган;
державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство);
юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі - юридична особа).
Відповідно до 1 ст. ст. 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" виконання рішень суду про зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за якими є державний орган, державне підприємство, юридична особа, здійснюється в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.
Так, із матеріалів справи встановлено, що рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 16.12.2024 у справі №240/1703/24 зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 02.08.2016 по 28.02.2018, з урахуванням для її обчислення місяця підвищення тарифної ставки (окладу) січня 2008 року.
Отже, рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 16.12.2024 року у справі №240/1703/24 не передбачено способу виконання рішення у вигляді безпосереднього стягнення коштів з державного бюджету чи рахунків Державної казначейської служби, а зобов`язано в/ч НОМЕР_1 вчинити певні дії.
Враховуючи встановлені обставини колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що предметом виконання у даній справі є не стягнення коштів у розумінні Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", а зобов`язання боржника вчинити певні дії.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", його дія поширюється виключно на випадки виконання рішень суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за якими є орган державної влади чи інші визначені суб`єкти.
У даному випадку йдеться не про майно як об`єкт виконання, а про покладення на військову частину НОМЕР_1 обов`язку щодо вчинення певних дій.
Враховуючи викладене вище, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржувана постанова прийнята відповідачем у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень» від 02.04.2012 №512/5, а тому відсутні підстави для її скасування.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам по справі, доводи апеляційної скарги спростовують висновки рішення суду, допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального та матеріального права призвели до неправильного вирішення справи, а тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення. 
Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Житомирського відділу державної виконавчої служби у Житомирському районі Житомирської області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України задовольнити.
Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 29 травня 2026 року скасувати.
Прийняти нову постанову.
У задоволенні адміністративного позову військової частини НОМЕР_1 до Житомирського відділу державної виконавчої служби у Житомирському районі Житомирської області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови, - відмовити. 

Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст. 328, 329 КАС України. 

Головуючий	 		Матохнюк Д.Б.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Сторчак В. Ю.    Граб Л.С.