ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2026 року
м. Київ

справа № 127/19375/22
провадження № 61-17771св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позов) - ОСОБА_1 ,
відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 липня 2023 року у складі судді Бойка В. М. та постанову Вінницького апеляційного суду від 01 листопада 2023 року у складі колегії суддів Матківської М. В., Сопруна В. В., Стадника І. М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя. 

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

ОСОБА_1 в обґрунтування позовних вимог зазначав, що сторони перебували у шлюбі з 15 грудня 1996 року по 01 квітня 2021 року, який був розірваний рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 березня 2021 року.
Під час перебування у шлюбі сторони за спільні кошти придбали дві квартири: квартиру АДРЕСА_1 , вартість якої на час подачі позову становила 2 240 375,00 грн та квартиру АДРЕСА_2 , вартість якої на час подачі позову становила 998 021,00 грн.

Загальна вартість придбаного подружжям майна складає 3 238 396,00 грн, тому йому має бути виділено майна на суму 1 619 198,00 грн.

Оскільки вартість жодного із об`єктів нерухомого майна, належного подружжю не відповідає вартості половини спільного майна подружжя, поділити між ними майно в натурі, не порушуючи принцип рівності часток у спільному майні, неможливо.

Поділити спільне майно в натурі можливо лише шляхом визнання за кожним із подружжя права особистої власності на певний об`єкт нерухомого майна із виплатою грошової компенсації вартості спільного майна при нерівному поділі майна в натурі в сумі 621 177,00 грн.

Квартира АДРЕСА_1 має нежитловий стан і використовується ОСОБА_1 для здійснення підприємницької діяльності, чого ОСОБА_2 не заперечує.

При визнанні за ним права особистої приватної власності за цю квартиру він має бажання і можливість сплатити ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості спільного майна в сумі 621 177,00 грн за нерівномірний поділ спільного майна в натурі.

Оскільки обидва об`єкти нерухомого майна, які належать подружжю, є неподільними речами, тому провести його поділ, дотримуючись принципу рівності часток та принципу поділу майна в натурі, які встановлені статтями 70 і 71 СК України, можливо лише шляхом визнання за кожним із подружжя права особистої приватної власності на певний об`єкт нерухомого майна з виплатою грошової компенсації.

ОСОБА_1 просив суд поділити в натурі належне подружжю майно, визнавши за ним право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , вартістю 2 240 375,00 грн; визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 , вартістю 998 021,00 грн; стягнути з нього на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості спільного майна в сумі 621 177,00 грн.

У жовтні 2022 року ОСОБА_2 подала до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

ОСОБА_2 в обґрунтування позовних вимог вказувала, що перебуваючи у шлюбі із ОСОБА_1 , вони придбали крім зазначених ним двох квартир: квартири АДРЕСА_3 та квартири АДРЕСА_2 , також квартиру АДРЕСА_4 , вартістю 1 219 040,00 грн.

Вона зареєстрована разом із неповнолітньою дочкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_5 , а тому бажає залишити за собою саме зазначену квартиру. Отримання в особисту власність однокімнатної квартири АДРЕСА_2 не відповідає її інтересам і їх неповнолітньої дитини. У цій квартирі фактично проживав рідний дядько ОСОБА_1 , який нещодавно помер і за життя був особою з інвалідністю.

Вона не має нерухомості у м. Києві чи роботи, тому не бажає отримувати у власність квартиру АДРЕСА_4 , у якій вона не проживала, квартирою не користувалася. Цю квартиру сторони придбали для майбутньої здачі в оренду.

ОСОБА_1 знаходиться за межами України вже давно. Після розірвання шлюбу із нею, він зареєстрував новий шлюб і проживає на території Республіки Польща, тому фактично жодною квартирою особисто не користується і на час перебування у шлюбі не користувався. Виділ їй в особисту власність квартири, де вона із дитиною зареєстрована, жодним чином не суперечитиме інтересам ОСОБА_1 та повністю відповідатиме інтересам зареєстрованої в квартирі неповнолітньої дитини, яка перебуває на її утриманні. Позивач навряд чи найближчим часом приїде до України, тому належну йому власність скоріш за все продасть або здасть у найм.

ОСОБА_2 просила поділити спільне майно подружжя таким чином: визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 та на квартиру АДРЕСА_4 ; визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Просила врахувати, що вартість поділеного майна буде майже рівною: вартість квартир, що виділяються позивачу становить 2 217 061,00 грн (998 021,00 грн + 1 219 040,00 грн), а вартість майна, що виділяється їй становить 2 240 375,00 грн, тобто на 11 657,00 грн більше і цю суму вона готова сплатити відповідачу шляхом надання йому таких коштів або внесення їх на депозитний рахунок суду.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Вінницький міський суд Вінницької області рішенням від 10 липня 2023 року позов ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задовольнив.

Визнав за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , вартістю 2 240 375,00 грн.

Визнав за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 , вартістю 998 021,00 грн та на квартиру АДРЕСА_4 , вартістю 1 219 040,00 грн.

Стягнув із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості спільного майна в сумі 11 657,00 грн.

Стягнув із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 12 405,00 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя відмовив.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив із того, що сторони погодилися із вартістю спірного майна і не заперечують щодо розміру компенсації за різницю вартості цього майна. Суд установив обсяг спільного майна подружжя, щодо якого виник спір про поділ цього майна, та загальну вартість цього спільного майна подружжя - 4 457 436,00 грн, при цьому суд виходив із рівності часток подружжя у спільному майні, що в грошовому виразі складатиме 2 229 718,00 грн. Ухваливши рішення про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , суд врахував те, що від здійснення підприємницької діяльності - функціонування студії графічного дизайну у цій спірній квартирі ОСОБА_1 отримує прибуток, який є його основним видом діяльності та за рахунок цього прибутку він матеріально забезпечує свою сім`ю і сплачує аліменти колишній дружині на утримання їхньої неповнолітньої дитини. Позбавлення права власності на цю квартиру негативно вплине на його фінансовий стан, що у подальшому може зумовити виникнення заборгованості по сплаті аліментів. Проживання ОСОБА_1 у Республіці Польща не впливає негативно на роботу студії, оскільки він уклав із ФОП ОСОБА_4 договір про спільну діяльність і студія на цей час працює і приносить прибуток від діяльності. Тому з урахуванням принципів розумності, справедливості та диспозитивності цивільного судочинства суд першої інстанції зробив висновок про задоволення первісного позову у повному обсязі та про відмову у повному обсязі в задоволенні зустрічного позову.

Вінницький апеляційний суд постановою від 01 листопада 2023 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 липня 2023 року змінив у частині висновку суду про задоволення первісного позову ОСОБА_1 і у частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 та в частині розподілу судових витрат. Первісний та зустрічний позови задовольнив частково.

Стягнув із ОСОБА_2 на користь держави 6 309,80 грн судового збору.

Стягнув із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 12 297,70 грн. 

В іншій частині рішення суду залишив без змін.

Апеляційний суд виходив з того, що провівши поділ спільного майна подружжя таким чином, який визнається колегією суддів законним і обґрунтованим, суд першої інстанції неправильно зазначив про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову, оскільки такий поділ спільного майна подружжя свідчить про часткове задоволення як первісного, так і зустрічного позовів.

Короткий зміст вимог касаційної скарги 

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2023 року до Верховного Суду, ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рух справи в суді касаційної інстанції 

Верховний Суд ухвалою від 24 січня 2024 року відкрив касаційне провадження у зазначеній справі та витребував її із Вінницького міського суду Вінницької області.

07 лютого 2024 року справу передано колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.

Верховний Суд ухвалою від 19 березня 2024 року відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 липня 2023 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 01 листопада 2023 року у цій справі повернув заявнику без розгляду.

Верховний Суд ухвалою від 03 квітня 2024 року відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 липня 2023 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 01 листопада 2023 року у цій справі залишив без розгляду.

Верховний Суд ухвалою від 16 липня 2026 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про зупинення дії рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 липня 2023 року та постанови Вінницького апеляційного суду від 01 листопада 2023 року у цій справі відмовив.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

У касаційній скарзі як підставу для касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених в постанові Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі № 726/1606/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Заявник вказує, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування статті 68 СК України  (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Заявник зазначає, що квартира АДРЕСА_1 не виведена із житлового фонду, вона придатна для проживання і в ній зареєстрована заявник з дочкою. 

ОСОБА_1 не мав правових підстав укладати договір про спільну діяльність, відповідно до якого він фактично передав у розпорядження третій особі спірну квартиру, такий договір є нікчемним.

Квартири, які суд першої інстанції передав у особисту приватну власність ОСОБА_2 , є непридатними для проживання

Фактичні обставини справи

Суд установив, що сторони проживали у шлюбі, зареєстрованому 15 грудня 1996 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), актовий запис № 2741. У шлюбі народилося двоє дітей: син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вінницький міський суд Вінницької області рішенням від 16 березня 2021 року, яке набрало законної сили, розірвав шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ( т. 1 а. с. 7, 8).

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 30 серпня 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, актовий запис № 3398 від 30 серпня 2012 року, ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 ; її батьками є: батько ОСОБА_1 , мати ОСОБА_2 (т. 1 а. с. 102).

Відповідно до звіту про оцінку однокімнатної квартири АДРЕСА_2 , станом на 12 серпня 2022 року, ринкова вартість цього об`єкта нерухомого майна складає 998 021,00 грн (т. 1 а. с. 9-39).

Згідно звіту про оцінку житлової квартири АДРЕСА_1 , станом на 12 серпня 2022 року, ринкова вартість об`єкта нерухомості складає 2 240 375,00 грн (т. 1 а. с. 40-65).

Додатком до цього звіту є інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, сформована 21 січня 2022 року відповідно до якої квартира, як об`єкт житлової нерухомості за адресою: АДРЕСА_5 загальною площею 62,9 кв. м, житловою площею 44,4 кв. м на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 844, який посвідчений 25 травня 2017 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Терещенко В. В., належить ОСОБА_2 (т. 1 а. с. 57, 58).

30 жовтня 2015 року ТОВ «Еверест-Буд-Інжиніринг» (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) уклали договір № 1123/3/ЕМ купівлі-продажу майнових прав, за умовами якого продавець продав, а покупець купив майнові права на об`єкт нерухомості у порядку та на умовах, передбачених цим договором. Об`єктом нерухомості є розташований в об`єкті капітального будівництва за будівельною адресою: АДРЕСА_6 , об`єкт: однокімнатна квартира, будівельний АДРЕСА_7 , загальною площею 40,06 кв. м, на 15-му поверсі (т. 1 а. с. 82-89). 

Згідно довідки, виданої 16 вересня 2016 року ТОВ «Еверест-Буд-Інжиніринг», ОСОБА_1 сплатив продавцю грошові кошти у розмірі 549 840,20 грн, що складає 100 % вартості майнових прав на об`єкти нерухомості за адресою: АДРЕСА_8 , проектна адреса: АДРЕСА_9 , продавець прийняв їх та після завершення будівництва гарантує передачу однокімнатної квартири АДРЕСА_7 загальною площею 40,1 кв. м на 15-му поверсі (т. 1 а. с. 90). 

Відповідно до акта прийому-передачі об`єкта нерухомості за договором купівлі-продажу майнових прав № 1124/3/ЕМ від 30 жовтня 2015 року на виконання договору продавець ТОВ «Еверест-Буд-Інжиніринг» передав, а покупець ОСОБА_1 прийняв об`єкт нерухомості, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_9 , а саме: однокімнатну квартиру АДРЕСА_10 , загальною площею 40,1 кв. м на 15-му поверсі (т. 1 а. с. 91).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16 листопада 2020 року однокімнатна квартира АДРЕСА_11 , на праві приватної власності належить ОСОБА_1 (т. 1 а. с. 92).

Відповідно до звіту про оцінку майна - квартири АДРЕСА_12 , її ринкова (орієнтовна) вартість складає 1 219 040,00 грн (т. 1 а. с. 93-99).

Головне управління ДПС у Вінницькій області листом № 12718/5/02-32-12-02-10 від 25 листопада 2022 року повідомило про те, що ФОП ОСОБА_1 здійснює таку діяльність: спеціалізована діяльність із дизайну; діяльність у сфері фотографії. Податкова адреса ФОП ОСОБА_1 - АДРЕСА_13 . ФОП ОСОБА_1 звітність щодо найманих працівників або повідомлення про прийняття працівників на роботу за період перебування на податковому обліку у Вінницькій ДПІ ГУ ДПС у Вінницькій області не надавав (т. 1 а. с. 126).

ОСОБА_1 надав копію договору про спільну діяльність, що укладений 02 листопада 2021 року між ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_4 . У пункті 1 договору «Предмет і ціль договору» зазначено, що сторони зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення спільної господарської та комерційної мети, а саме для створення та обробки зображень, таких як: цифрові фото, Vektor ілюстрації, 3D моделі для подальшої їх реалізації. Пунктом 3 договору «Обов`язки сторони-1» - ФОП ОСОБА_1 , визначено, що сторона-1 зобов`язується надати стороні-2 - ФОП ОСОБА_4 безперешкодний доступ до приміщення квартири АДРЕСА_1 та до усього обладнання, яке розташоване у вказаній квартирі, а саме: фотофони, набір професійних фотоспалахів, відбивачі світла, комп`ютерна техніка, принтери та інше обладнання (підпункт 3.3.1). Договір укладено терміном на 5 років (пункт 7.1) (т. 1 а. с. 129, 130).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири, який посвідчений 11 червня 2007 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Курбатовою С. П., продавці ОСОБА_6 і ОСОБА_7 продали, а покупець ОСОБА_2 купила квартиру АДРЕСА_2 . Договір купівлі-продажу зареєстрований у реєстрі за № 2655 (т. 1 а. с. 239).

Згідно витягу з Державного реєстру правочинів власником квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_2 (т. 1 а. с. 240).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири, який посвідчений 24 травня 2017 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Терещенко В. В., продавець ОСОБА_8 продав, а покупець ОСОБА_2 купила квартиру АДРЕСА_1 . Договір купівлі-продажу зареєстрований у реєстрі за № 844 (т. 1 а. с. 242а, 242б).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, який сформований 24 травня 2017 року ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 242в).

Відповідно до технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_1 квартира знаходиться на 4-му поверсі 4-х поверхового будинку та складається із 2-х кімнат житловою площею 44,4 кв. м, загальною площею 62,9 кв. м (т. 1 а. с. 242г, 243).

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції у незміненій апеляційним судом частині та постанова суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Предметом розгляду у цій справі є вимоги ОСОБА_1 та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, у тому числі колишнім, підлягають застосуванню передусім норми СК України.

Відповідно до частин другої, дев`ятої статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Відповідно до статті 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені в статті 57 СК України, у пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

У частині першій статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Згідно з частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті (постанова Верховного Суду від 05 січня 2024 року у справі № 755/12204/18).

Суть поділу полягає у тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. Під час здійснення поділу в судовому порядку суд має керуватися презумпцією рівності часток. Суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, в зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням переліку об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення вартості.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, п`ята статті 71 СК України).

Положення частини п`ятої статті 71 СК України не вимагають обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач.

З огляду на зазначені норми матеріального права, за загальним правилом, поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Подібні за змістом правові висновки виклав Верховний Суд у постановах від 03 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16, від 24 лютого 2021 року у справі № 127/16630/17, від 09 червня 2021 року у справі № 761/18817/17, від 14 листопада 2024 року у справі № 727/1140/21.

У цій справі встановлено, що вартість трьох квартир складає 4 457 436,00 грн, з урахуванням рівності часток, 1/2 складатиме - 2 228 718,00 грн, а тому спільне майно подружжя, яким є квартири, підлягають поділу таким чином: одній стороні у особисту власність передається квартира вартістю 2 240 375,00 грн, а другій стороні - дві квартири вартістю 2 217 061,00 грн (1 219 040,00 грн + 998 021,00 грн). Різниця в долях складатиме 11 657,00 грн.

Кожен зі сторін у цій справі наголошує на тому, що саме йому має бути передана у власність квартира АДРЕСА_1 , погоджуючись сплатити іншій стороні грошову компенсацію за різницю в частках.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, всебічно та повно встановивши фактичні обставини справи, з урахуванням принципів розумності та справедливості зробив правильний висновок про виділення цієї квартири в особисту приватну власність позивачу ОСОБА_1 . 

Згідно із частиною першою статті 320 ЦК України власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом.

ОСОБА_1 є ФОП, який здійснює спеціалізовану діяльність із дизайну та діяльність у сфері фотографії.

24 травня 2017 року сторони придбали квартиру АДРЕСА_1 , в цій квартирі не проживали, проте спільно зробили ремонт та обладнали у квартирі студію графічного дизайну.

02 листопада 2021 року ФОП ОСОБА_1 уклав договір про спільну діяльність із ФОП ОСОБА_4 , за умовами якого вони взяли на себе зобов`язання спільно діяти для створення та обробки зображень. ФОП ОСОБА_1 зобов`язався надати ОСОБА_4 безперешкодний доступ до приміщення квартири АДРЕСА_1 та до усього обладнання, яке розташоване у вказаній квартирі.

Отже, подружжя придбало цю квартиру у 2017 році з метою використання її в підприємницькій діяльності у сфері дизайну і фотографії, при цьому ФОП ОСОБА_1 не надав ФОП ОСОБА_4 права на розпорядження спірною квартирою, а лише надав безперешкодний доступ до приміщення квартири та до розташованого в ній обладнання, а саме: фотофонів, набору професійних фотоспалахів, відбивачів світла, комп`ютерної техніки, принтерів та іншого обладнання.

Належність квартири до житлового фонду саме по собі не перешкоджає її використанню власником для здійснення підприємницької діяльності, якщо це не порушує права інших осіб та вимоги закону.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про непридатність для проживання двох інших квартир, оскільки доказів, які б свідчили про непридатність цих двох квартир для проживання не надано суду першої інстанції та апеляційної інстанції. При цьому ОСОБА_1 повідомляв суд про те, що його сім`я під час шлюбу, у тому числі їх неповнолітня дочка з дня народження, із 2010 року проживала у збудованому ними заміському будинку, власником якого на даний час є їх спільний повнолітній син. Після розлучення ОСОБА_2 із неповнолітньою дитиною залишилася проживати у цьому ж будинку. 

Враховуючи викладене, суд першої інстанції належним чином врахував відсутність домовленості між сторонами щодо порядку поділу майна, інтереси обох сторін та їхньої неповнолітньої дитини, а також істотні обставини, пов`язані з використанням спірної квартири як місця здійснення підприємницької діяльності ОСОБА_1 та джерела його доходу. Визначений судом спосіб поділу майна відповідає вимогам сімейного та цивільного законодавства, забезпечує баланс прав та законних інтересів сторін.

Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

Викладена в касаційній скарзі підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, заявником не обґрунтована, оскільки відсутні підстави вважати нікчемним договір про спільну діяльність, укладений 02 листопада 2021 року між ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_4 . Відомостей про наявність судових рішень про визнання цього правочину недійсним з підстав порушення прав іншого з подружжя або у зв`язку з відсутністю згоди органу опіки та піклування немає.

Враховуючи предмет цього позову, відсутні підстави для формулювання окремого висновку щодо застосування статті 68 СК України в контексті порушених у касаційний скарзі питань. 

Висновки суду у цій справі не суперечать нормі, що міститься у вказаній статті СК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій (статті 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України). Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справі «Пономарьов проти України» та ін.) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують правильних висновків судів першої інстанції та апеляційної інстанції.

Викладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, судові витрати покладаються на особу, яка її подала.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне судове рішення лише з формальних підстав (частина друга статті 410 ЦПК України).

З огляду на вказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції у незміненій апеляційним судом частині та постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 липня 2023 року у незміненій апеляційним судом частині та постанову Вінницького апеляційного суду від 01 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | А. І. Грушицький
| І. В. Литвиненко
| Є. В. Петров