Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2026 року 	справа № 580/4401/26 	
	м. Черкаси 	
Черкаський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Гаврилюка В.О.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення коштів,

встановив:

ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) подав позов до Військової частини НОМЕР_1 (далі – В/Ч НОМЕР_1 , відповідач), в якому просить:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у невиплаті ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходу за час затримки виплати належного грошового забезпечення з 29.02.2022 по 27.03.2026;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань за кодом економічної класифікації видатків бюджету 2112 «Грошове забезпечення військовослужбовців» компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченого грошового забезпечення, що підлягає виплаті відповідно до рішення суду у справі № 580/2729/25 за весь час затримки виплати - за період з 29.02.2022 по 27.03.2026;
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у некомпенсації ОСОБА_1 сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44 за період з 29.02.2022 по 19.05.2023 року у відповідності до рішення суду у справі № 580/2729/25;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 компенсувати ОСОБА_1 суму податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44 за період служби з 29.02.2022 по 19.05.2023 року у відповідності до рішення суду у справі № 580/2729/25;
- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні зі штату 27.06.2023 в сумі 187461,17 грн.
В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що 27.03.2026 відповідач виплатив позивачу 100024,64 грн на виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 06.06.2025 у справі № 580/2729/25, а тому є підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Також відповідач повинен нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення з 29.02.2022 по 19.05.2023 року у відповідності до рішення суду у справі № 580/2729/25.
Ухвалою від 19 травня 2026 року суддя Черкаського окружного адміністративного суду прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у адміністративній справі, вирішив розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
05.06.2026 до суду письмовий відзив на адміністративний позов, у якому представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити повністю, зазначивши при цьому, що одночасно з виключенням позивача із списків особового складу військової частини НОМЕР_2 із ним своєчасно проведено та здійснено повний розрахунок. Військова частина НОМЕР_1 діяла правомірно при визначенні позивачу розміру належних йому до виплати всіх складових грошового забезпечення за відповідною посадою за період з 28.02.2022 до 27.06.2023 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704. Крім того, відповідно до рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 06.06.2025 у справі № 580/2729/25 позивачу 27.03.2026 на його розрахунковий рахунок здійснений переказ суми перерахованого грошового забезпечення, у зв`язку із чим представник відповідача вважає, що ним не порушені вимоги Закону № 2050-III та Порядку № 159. Крім того вважає вимоги позивача щодо компенсації позивачу сум податку з доходів фізичних осіб похідними у зв`язку із чим також вважає їх безпідставними.
Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зазначив, що зміни внесені Законом № 2352-ІХ пом`якшують відповідальність роботодавця за неналежне виконання обов`язку з проведення повного розрахунку при звільненні працівника. Позивач виключений із списків особового складу військової частини НОМЕР_2 з 27.06.2023 та із ним, відповідно до вимог чинних нормативно-правових актів України з питань нарахування та виплати складових грошового забезпечення, своєчасно проведено та здійснено повний розрахунок, з урахуванням рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 06.06.2025 у справі № 580/2729/25. В зв`язку з цим, відповідач вважає, що відсутні підстави для виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку, а тому позов не підлягає до задоволення у повному обсязі.
Також зазначив про неналежність відповідача у спірному періоді з 28.02.2022 до 31.07.2022, оскільки у цей період військова частина НОМЕР_1 та військова частина НОМЕР_2 (частина, в якій безпосередньо проходив військову службу позивач у зазначений період) перебували на фінансовому забезпеченні ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Розгляд справи по суті відповідно до частини 3 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України розпочато через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі.
Розглянувши матеріали адміністративної справи, повно, всебічно, об`єктивно дослідивши надані у справі докази, надавши їм юридичну оцінку, суд зазначає таке.
Суд встановив, що ОСОБА_1 проходив службу у Військовій частині НОМЕР_2 у період з 28.02.2022 до 27.06.2023, що підтверджується витягами із наказів командира Військової частини НОМЕР_2 від 28.02.2022 № 44 та від 27.06.2023 № 180 та з 27.06.2023 позивач виключений зі списків особового складу частини та знятий з усіх видів забезпечення.
Відповідно до довідки про доходи Військової частини НОМЕР_1 від 10.02.2026 № 1352/2830 позивачу нараховано основні та додаткові види грошового забезпечення при звільненні у сумі 81115,12 грн (у тому числі – компенсація за невикористану відпустку – 44974,72 грн та допомогу при звільненні – 14456,16 грн).
Рішенням від 06 червня 2025 року у справі № 580/2729/25 Черкаський окружний адміністративний суд визнав протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення військовослужбовця за період з 29.02.2022 по 27.06.2023 без використання посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2022, 01.01.2023 на відповідний тарифний коефіцієнт та зобов`язав Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 29.02.2022 по 19.05.2023, яке складається з посадового окладу, окладу за військовим званням, процентної надбавки за вислугу років, та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії, а також одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби, компенсацію за невикористану відпустку, грошову допомогу на оздоровлення, із розрахунку шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням виплачених сум.
На виконання вказаного рішення суду відповідач здійснив перерахунок грошового забезпечення позивача за період з 29.02.2022 до 19.05.2023, нарахував його у загальному розмірі – 129896,94 грн та здійснив утримання ПДФО – 23381,45 грн та ВЗ – 1948,45 грн. До виплати – 104567,04 грн (довідка В/Ч НОМЕР_1 , а.с. 12).
27.06.2026 відповідач виплатив позивачеві кошти в сумі 100020,64 грн, що підтверджується відомостями із онлайн-банкінгу позивача у АТ КБ «ПРИВАТБАНК».
Позивач вважає, що у зв`язку із несвоєчасною виплатою йому грошового забезпечення з відповідача необхідно стягнути середній заробіток за 180 днів затримки виплати невиплаченого грошового забезпечення при звільненні працівника та компенсацію втрати частини доходу за час затримки виплати належного грошового забезпечення з 29.02.2022 до 27.03.2026 а також у зв`язку із не виплатою щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення має бути здійснена його компенсація, а тому звернувся в суд з цим позовом.
Під час вирішення спору по суті, суд врахував таке.
Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 9 Закону України від 20.12.1991 № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі – Закон № 2011-ХІІ) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Однак, вищенаведені норми спеціального законодавства не містять норми щодо порядку та відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби.
Суд врахував правовий висновок Верховного Суду, викладений у п. 27 постанови від 18 грудня 2018 року (справа № 820/4619/16), згідно з якою за загальним правилом норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми Кодексу законів про працю України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.
Тому наявні підстави застосувати для спірних правовідносин норми КЗпП.
Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП (у редакції чинній до 19.07.2022) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.
Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Водночас Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ положення статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».
Закон України № 2352-ІХ та відповідно і нова редакція статті 117 КЗпП України набрали чинності з 19.07.2022.
Тобто, законодавство про працю імперативно покладає на роботодавця обов`язок провести повний розрахунок із працівником у день його звільнення, виплативши всі належні йому суми.
Невиконання цього обов`язку є підставою для притягнення роботодавця до відповідальності, встановленої статтею 117 КЗпП України.
Під час розгляду справи суд врахував висновки Великої Палати Верховного Суду висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, відповідно до яких виплата середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України за своєю суттю є не штрафом чи каральною санкцією, а спеціальним видом компенсації очікуваних майнових втрат працівника. Саме така компенсаційна природа дозволяє застосувати загальні принципів права, зокрема пропорційності, та обґрунтовує можливість судового контролю за співмірністю розміру компенсації. 
З огляду на компенсаційний характер відповідальності за статтею 117 КЗпП України Велика Палата Верховного Суду у пунктах 87 та 92 постанови у справі № 761/9584/15-ц дійшла висновку, що «виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України».
При цьому Велика Палата Верховного Суду відступила від попередньої практики Верховного Суду України (постанова від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16), яка пов`язувала можливість зменшення з формальними критеріями, такими як наявність спору чи часткове задоволення позову. Натомість Велика Палата сформулювала нові змістові критерії, які суд має враховувати при вирішенні питання про зменшення розміру відшкодування (пункт 91 постанови):
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- імовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність імовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Ці критерії спрямовані на досягнення справедливого балансу між інтересами працівника, який має право на компенсацію, та інтересами роботодавця, аби відповідальність не була надмірною.
При цьому, шестимісячне обмеження не нівелює необхідності застосування судом критеріїв, визначених Великою Палатою. Суд при вирішенні подібного спору має оцінювати обставини справи (зокрема, розмір боргу) для визначення справедливого розміру компенсації, який може дорівнювати середньому заробітку за шість місяців, однак може бути і значно меншим, але в будь-якому разі не може перевищувати цю встановлену законом межу. Обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Така позиція суду відповідає правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 08 жовтня 2025 року у справі № 489/6074/23.
За обставинами цієї справи, остаточний розрахунок з позивачем всіх належних сум при звільненні, зокрема, грошового забезпечення за період з 29.02.2022 до 19.05.2023 у повному обсязі відповідач здійснив лише 27.03.2026 на виконання рішення суду у справі № 580/2729/25, а періодом, протягом якого відповідач не виконував свій обов`язок щодо виплати належних позивачеві сум, є проміжок часу з 28.06.2023 (з дня, наступного за датою звільнення) до 26.03.2026.
Під час вирішення питання про розмір середнього заробітку, який підлягає відшкодуванню, суд зазначає таке.
Відповідно до довідки В/Ч НОМЕР_1 від 10.02.2026 № 1352/2830 (а.с. 10, зворотній бік) грошове забезпечення позивача за останні два місяці перед звільненням становило 48187,20 грн. Кількість календарних днів – 61. Отже, для обчислення середнього заробітку належить застосувати показник середньоденного заробітку позивача 789,95 грн (48187,20/61).
При цьому суд вважає необґрунтованим включення представником позивача до сум грошового забезпечення за останні два місяці роботи сум грошового забезпечення, нарахованих на виконання рішення суду у справі № 580/2729/25 (у квітні 2023 року – 9084 грн, у травні 2023 року – 6134,59 грн), оскільки саме їх несвоєчасна виплата і є підставою для покладення на відповідача обов`язку із відшкодування середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України. Варто зазначити, що у випадку своєчасної та повної виплати позивачу сум грошового забезпечення не існувало б правовідносин, що є спірними у цій частині.
Період компенсації за затримки розрахунку, який не може бути більшим за шість місяців (з 28.06.2023 до 28.12.2023) налічує 183 робочі дні.
Отже, сума відшкодування становить 144560,85 грн (183х789,95 грн).
Застосовуючи принципи розумності, справедливості та пропорційності, при визначенні суми розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, згідно висновків Великої Палати Верховного Суду у постановах від 26 червня 2019 року, від 26 лютого 2020 року у справах № 761/9584/15-ц, № 821/1083/17 та від 08 жовтня 2025 року у справі № 489/6074/23, суд вважає за необхідне розрахувати розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, з урахуванням такого.
Суд встановив, що загальний розмір виплаченого грошового забезпечення на виконання рішення суду у справі № 580/2729/25 склав 100020,64 грн.
Відповідно до довідки В/Ч НОМЕР_1 від 10.02.2026 № 1352/2830 (а.с. 10, зворотній бік) розмір нарахованих та виплачених позивачу під час звільнення сум складає 81115,12 грн.
При цьому, недоплачена при звільненні сума становить 100020,64 грн, отже, при звільненні позивачеві мали бути нараховані кошти в сумі 181135,76 грн.
Отже, несвоєчасно сплачена позивачеві 27.03.2026 сума коштів (100020,64 грн) становить 55,22 % від належної суми (181135,76 грн).
Враховуючи принципи розумності, справедливості та пропорційності, суд вважає за необхідне зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку до суми – 79826,50 грн (144560,85 грн х 55,22%).
Обираючи належний та ефективний спосіб захисту порушеного права, суд доходить висновку про необхідність стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 79826,50 грн.
Щодо частини позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 та зобов`язання нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за період з 29.02.2022 до 27.03.2026, суд зазначає таке.
Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» № 2050-ІІІ (далі – Закон № 2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 (далі – Порядок № 159).
Згідно із статями 1, 2 Закону № 2050-III підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством); соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення), сума індексації грошових доходів громадян; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника.
Отже, дія вказаних норм поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі, з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).
Відповідно до пункту 2 Порядку № 159 компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року. 
Згідно з пунктом 3 Порядку № 159 компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення).
Відповідно до статті 3 Закону № 2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Згідно із статтею 4 Закону № 2050-ІІІ виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Зміст і правова природа спірних правовідносин, у розумінні положень статей 1-3 вказаного Закону № 2050-ІІІ, дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.
Схожі висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 11 липня 2017 року № 21-2003а16, Верховного Суду від 22 червня 2018 року у справі № 810/1092/17, від 13 січня 2020 року у справі № 803/203/17, від 27 квітня 2020 року у справі №803/1314/17, від 23 лютого 2021 року у справі № 803/1423/17.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців Збройних Сил України, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд зазначає про можливість застосування норм ст. 2 Закону № 2050-ІІІ та Порядку № 159 як таких, що є загальними та поширюються на спірні правовідносини.
Така позиція суду відповідає за своїм змістом правовим висновкам Верховного Суду, які викладені у постановах від 04 вересня 2020 року у справі № 120/2005/19-а, від 30 квітня 2020 року у справі № 140/2006/19.
Суд врахував, що основною умовою для виплати компенсації, передбаченої ст. 2 Закону № 2050-ІІІ та Порядком № 159, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів. Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації громадянину частини доходу, в т. ч. грошове забезпечення (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат), у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер.
Як встановив вище суд, рішенням від 06 червня 2025 року у справі № 580/2729/25 Черкаський окружний адміністративний суд зобов`язав Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 29.02.2022 по 19.05.2023, яке складається з посадового окладу, окладу за військовим званням, процентної надбавки за вислугу років, та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії, а також одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби, компенсацію за невикористану відпустку, грошову допомогу на оздоровлення, із розрахунку шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням виплачених сум.
На виконання вказаного рішення суду, відповідач 27.03.2026 виплатив позивачеві кошти в сумі 100020,64 грн.
Суд зазначає, що компенсація частини втраченого доходу виплачується не з моменту постановлення судового рішення, на підставі якого такий дохід фактично виплачено, а з часу, коли у особи виникло право на отримання такого доходу.
Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 11 липня 2017 року у справі № 2а-1102/09/2670 та Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 826/8319/16.
Зокрема, Верховний Суд, серед іншого, зазначив, що компенсація за порушення строків виплати виникає тоді, коли грошовий дохід (заробітна плата) особи (працівника) з вини відповідача не нараховувався, своєчасно не виплачувався і через це особа зазнала втрат.
Суд врахував, що позивач до 27.06.2023 проходив військову службу та із цієї дати виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 .
Тобто, належні суми грошового забезпечення мали бути виплачені під час виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 , тобто не пізніше 27.06.2023. Натомість, як встановив вище суд, відповідач лише 27.03.2026 виплатив позивачеві кошти в сумі 100020,64 грн.
З урахуванням зазначеного, періодом за який позивачу має бути виплачена спірна компенсація є період з 29.02.2022 до 26.03.2026.
Щодо частини вимог про визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 та зобов`язання компенсувати позивачу суму податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44, суд зазначає таке.
Згідно з пунктом 1 вказаного Порядку, цей Порядок визначає умови та механізм щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу (в тому числі відрядженими до органів виконавчої влади та інших цивільних установ), співробітниками Служби судової охорони у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошова компенсація).
Відповідно до пунктів 2, 3 Порядку № 44 грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, Державного бюро розслідувань, співробітникам Служби судової охорони, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби. 
Виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошове забезпечення), що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України «Про податок з доходів фізичних осіб».
Пункт 4 Порядку № 44 визначає, що виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення. 
Під час вирішення спору у цій частині суд врахував висновки Верховного Суду у постанові від 27 липня 2023 року у справі № 380/813/22 відповідно до яких аналіз пунктів 2-3 Порядку № 44 дає підстави для висновку, що грошова компенсація сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних, зокрема, військовослужбовцями, виплачується їм для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби одночасно з виплатою грошового забезпечення за місцем його одержання у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.
Аналогічний підхід застосував Верховний Суд у постановах від 27 вересня 2023 року у справі № 420/23176/21, від 27 вересня 2023 року у справі № 420/23176/21, від 31 січня 2024 року у справі № 320/6441/22, від 18 квітня 2024 року у справі № 160/10789/22 та від 30 квітня 2024 року у справі № 360/700/23.
З урахуванням зазначеного, перерахунок та виплата грошового забезпечення позивача на виконання судового рішення у справі № 580/2729/25 має бути здійснена відповідачем з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 Порядку № 44.
Суд вище встановив, що на виконання рішення суду відповідач здійснив перерахунок грошового забезпечення позивача за період з 29.02.2022 до 19.05.2023 та здійснив нарахування у загальному розмірі – 129896,94 грн та здійснив утримання ПДФО – 23381,45 грн та ВЗ – 1948,45 грн. До виплати – 104567,04 грн (згідно довідки В/Ч НОМЕР_1 , а.с. 12).
27.06.2026 відповідач виплатив позивачеві кошти в сумі 100020,64 грн.
Суд зазначає, що у матеріалах справи відсутні докази виплати відповідачем позивачу компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 Порядку № 44, у зв`язку із чим суд доходить висновку про обґрунтованість цієї частини вимог та необхідність їх задоволення.
Покликання представника відповідача про його неналежність у спірному періоді з 28.02.2022 до 31.07.2022, суд відхиляє, оскільки саме на відповідача було покладено обов`язок із перерахунку грошового забезпечення позивача за період з 29.02.2022 до 27.06.2023. У свою чергу, наявні у матеріалах справи докази підтверджують виплату грошового забезпечення позивачу за весь період його служби саме В/Ч НОМЕР_1 . За таких обставин суд вважає необґрунтованим покликання представника відповідача у цій частині та доходить висновку, що наявний склад сторін у справі відповідає фактичному складу учасників спірних правовідносин.
Відповідно до частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що адміністративний позов належить задовольнити частково.
Під час вирішення питання про розподіл судових витрат, суд враховує таке.
Згідно із статтею 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Відповідно до частин 1, 3 статті 139 вказаного Кодексу при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Зважаючи на те, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, то частина понесених позивачем судових витрат, пропорційно частині задоволених позовних вимог, які підлягають відшкодуванню, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Враховуючи викладене, керуючись статтями 9, 14, 73-77, 139, 242 246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Адміністративний позов задовольнити частково.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні в сумі 79826 (сімдесят дев`ять тисяч вісімсот двадцять шість) грн 50 коп.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строку виплати грошового забезпечення за період з 29.02.2022 до 26.03.2026 відповідно до положень Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходу у зв`язку із порушенням строку виплати грошового забезпечення за період з 29.02.2022 до 26.03.2026 відповідно до положень Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не виплати ОСОБА_1 сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44 із грошового забезпечення за період з 29.02.2022 до 19.05.2023, нарахованого згідно рішення суду у справі № 580/2729/25.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 суму податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44 із грошового забезпечення за період з 29.02.2022 до 19.05.2023, нарахованого згідно рішення суду у справі № 580/2729/25.
У задоволенні іншої частини вимог відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в розмірі 588 (п`ятсот вісімдесят вісім) грн 07 коп. 
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду у строк, встановлений статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.
Учасники справи:
1) позивач – ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 );
2) відповідач – Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ).
Рішення складене у повному обсязі та підписане 20.07.2026.

Суддя 	Василь ГАВРИЛЮК