П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 400/2777/26	

Перша інстанція: суддя Ярощук В.Г.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Терлецького Д.С., суддів Вербицької Н.В., Димерлія О.О., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди, 

В С Т А Н О В И В:
Рух і обставини справи
17.03.2026 р. ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 або позивач ) звернулась до Миколаївського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом у якому просила:
визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області щодо невиплати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам за період з 01.07.2025р. по сьогоднішній день;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області виплатити нараховану, але не виплачену допомогу на проживання внутрішньо переміщеним особам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за період з 01.07.2025р. по сьогоднішній день у сумі 42 000,00 грн;
стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області на користь позивачки моральну шкоду у розмірі 400 000,00 грн.
На обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачу та її доньці - ОСОБА_2 з 01.07.2025р. призначена допомогу на проживання внутрішньо переміщеним особам у розмірі 3 000 грн на місяць на особу. Проте вказана допомога не виплачується відповідачем з моменту її призначення.
У зв`язку з відсутністю належного реагування на неодноразові звернення, позивач зазнала моральної шкоди, яку оцінила у 400 000 грн. 
Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (далі – відповідач) заперечувало проти задоволення позову та зазначила, що позивачу призначено допомогу на проживання внутрішньо переміщеним особам з 01.07.2025р. по 31.12.2025р. в розмірі 6 000,00 грн (щомісячно) на неї та доньку ОСОБА_2 . З 01.01.2026 р. виплату допомоги на проживання внутрішньо переміщеній особі позивачу було подовжено на наступний шестимісячний період по 30.06.2026 р. відповідно по пункту 13-1 Порядку надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2022 №332.
Щодо стягнення моральної шкоди відповідач вказував, що наведені позивачем розрахунок і оцінка душевних страждань є суб`єктивними і не підтверджені відповідними документами, іншими належними і допустимими доказами. 
Миколаївський окружний адміністративний суд позов задовольнив частково рішенням від 30.04.2026 р.
Визнав протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області щодо невиплати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам за період з 01.07.2025р. по 30.04.2026р.
Зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області виплатити нараховану, але не виплачену допомогу на проживання внутрішньо переміщеним особам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 01.07.2025р. по 30.04.2026р. з урахуванням раніше виплачених сум. В решті позовних вимог - відмовив. 
ОСОБА_1 , не погодившись з прийнятим рішенням у частині, якою відмолено у стягненні моральної шкоди, подала апеляційну скаргу. Позивач просить скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30.04.2026 р. в оскаржуваній частині та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, не погодившись з прийнятим рішенням у частині про задоволення позовних вимог, також оскаржило рішення суду першої інстанції. Відповідач просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення у частині задоволених вимог та прийняти нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволені позову.
П`ятий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 22.05.2026 р. відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 .
П`ятий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 01.06.2026 р. відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області.

Обставини справи
За заявою від 14.07.2025р. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 призначено допомогу внутрішньо переміщеним особам з 01.07.2025р. по 31.12.2025р. в розмірі 6 000,00 грн (щомісячно). Виплату допомоги продовжено на період з 01.01.2026р. по 30.06.2026р. (а.с.46).
Листом від 27.02.2026р. №8173-6317/Є-02/8-1400/26 відповідач повідомив позивача про те, що станом на дату надання відповіді проводиться робота щодо виплати допомоги внутрішньо переміщеним особам з липня 2025р. по лютий 2026р. 
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам з 01.07.2025р., позивач звернулась до суду з адміністративним позовом. 

Оцінка суду першої інстанції
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що допомога на проживання внутрішньо переміщеним особам є призначеною позивачу з 01.07.2025р., на час судового розгляду її виплата не призупинена, тому позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача виплатити допомогу внутрішньо переміщеним особам, призначеної ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 01.07.2025р. у розмірі 6 000,00 грн (щомісячно), з урахуванням раніше виплачених сум, підлягають задоволенню.
Відмовляючи в задоволені позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд визначив недоведеним причинний зв`язок між діянням відповідача та станом позивача. Суд виснував, що факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково аргументована розумним сумнівом і зазначенням того, які конкретно дії спричинили моральні переживання та наскільки вони були інтенсивними, щоб сягнути рівня страждань.

Доводи апеляційної скарги
Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, ОСОБА_1 вказала на хибність висновків суду про недоведеність причинно-наслідкового зв`язку між її станом та допущеною протиправною бездіяльністю відповідача, яка встановлена судом. У поданій позовній заяві позивач зазначала про наявність у неї онкологічного захворювання та у потребі у зв`язку з цим значних коштів на лікування. Безпідставна затримка виплати допомога внутрішньо переміщеним особам мала вплив не тільки на фінансову спроможність позивача, а й призвела до необхідності вчинення додаткових дій направлених на відновлення порушеного права, що призвело до порушення звичного порядку життя, циклів сну, погіршення аналізів, внаслідок чого позивач вимушена була пропускати курси лікування. Крім того з 13.02.2026р. позивач перебуває на обліку у лікаря-психіатра з діагнозом тривожно-депресивний розлад. 
На обґрунтування вимог апеляційної скарги Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області вказує, що позивачу призначено допомогу на проживання внутрішньо переміщеним особам з 01.07.2025р. по 31.12.2025р. в розмірі 6 000,00 грн (щомісячно) на неї та доньку ОСОБА_2 . З 01.01.2026 р. виплату допомоги на проживання внутрішньо переміщеній особі позивачу було подовжено на наступний шестимісячний період по 30.06.2026 р. відповідно по пункту 13-1 Порядку надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2022 №332.

Позиція позивача у справі на заявлену апеляційну скаргу
ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, у якому просила відмовити відповідачу у задоволенні його апеляційної скарги.
Відповідач, належно повідомлений про розгляд даної справи, своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу позивача не скористався.

Джерела права та оцінка суду апеляційної інстанції
За результатами апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи, правильність застосування норм матеріального і процесуального права, суд у складі колегії суддів дійшов таких висновків.
Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом (частина перша статті 46 Конституції України).
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними (частина друга статті 46 Конституції України).
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом(частина третя статті 46 Конституції України).
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб, відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, встановлює Закон України від 20.10.2014 №1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі Закон №1706-VII).
Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні (частина перша статті 2 Закону №1706-VII).
Факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону (абзац перший частина першої статті 4 Закону №1706-VII).
Кожна дитина, у тому числі яка прибула без супроводження батьків, інших законних представників, отримує довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (абзац другий частина першої статті 4 Закону №1706-VII).
Для отримання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи така особа звертається із заявою до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем проживання у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України з урахуванням вимог Закону України «Про адміністративну процедуру» (частина третя статті 4 Закону №1706-VII).
Порядок збирання та оброблення даних, оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та форма її зразка затверджуються Кабінетом Міністрів України з урахуванням вимог Закону України «Про адміністративну процедуру» (частина дев`ята статті 4 Закону №1706-VII).
Місцеві державні адміністрації в межах своїх повноважень, зокрема, забезпечують взяття на облік внутрішньо переміщеної особи в порядку, встановленому статтею 4 цього Закону (пункт 2 частини восьмої статті 11 Закону №1706-VII).
20.03.2022р. Кабінет Міністрів України прийняв постанову №332 «Деякі питання виплати допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам», якою затверджено Порядок надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам (далі - Порядок №332, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Порядок визначає механізм надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам (далі - допомога) (абзац перший пункту 1 Порядку №332).
Відповідно до пункту 2 Порядку № З 1 серпня 2023 р. допомога призначається на шість місяців внутрішньо переміщеній особі, яка вперше звернулася за призначенням допомоги, та виплачується щомісяця внутрішньо переміщеній особі або уповноваженій особі на внутрішньо переміщену особу у випадку недієздатності отримувача або дитину (далі - уповноважена особа) у такому розмірі:
для осіб з інвалідністю та дітей - 3000 гривень;
для інших осіб - 2000 гривень.
Допомога призначається на кожну внутрішньо переміщену особу (далі - отримувач), відомості про якого включено до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб.
Допомога призначається за повний місяць, у якому уповноважена особа звернулася за її наданням, незалежно від дати такого звернення.
Відповідно до рішення від 14.07.2025р. №1460040406-2025-1 ОСОБА_1 , як особі з інвалідністю, та ОСОБА_2 , як дитині, призначено допомогу внутрішньо переміщеним особам з 01.07.2025р. по 31.12.2025р. в розмірі 6 000,00 грн (щомісячно) (а.с. 46 зв.бік). Виплату допомоги продовжено на період з 01.01.2026 р. по 30.06.2026 р. (а.с.46).
Відповідно до листа Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 27.02.2026 р. №8173-6317/Є-02/8-1400/26 повідомлено, що станом на дату надання відповіді проводиться робота щодо виплати допомоги внутрішньо переміщеним особам з липня 2025 р. по лютий 2026 р. (а.с. 17). 
До апеляційної скарги Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області оскаржує рішення суду першої інстанції від 30 квітня 2026 р. долучило довідку від 25.05.2026 р. №1400-0505-8/42039 про нараховані та виплачені суми допомоги внутрішньо переміщеним особам, яка підтверджує наявність заборгованості по виплаті допомоги у період з липня 2025р. по лютий 2026р. станом на час звернення позивача до суду.
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у цій справі, суду у складі колегії суддів, звертає увагу, що суд першої інстанції ухвалою від 19.03.2026 р. при відкритті провадження у справі витребував у Головного управління Пенсійного фонду в Миколаївській області копії матеріалів справ ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що стосуються виплати їм допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам.
До відзиву на позов Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 01.04.2026р. долучило витребувані копії матеріалів справ. Серед них були відсутні докази, які б спростовували твердження позивача. Тому суд у складі колегії суддів наголошує, що відповідач на виконання ухвали суду першої інстанції не надав до суду відомостей про виплату позивачу заборгованості чи будь-яких інших доказів підтвердження сплати боргу. 
Долучаючи до апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції від 30 квітня 2026р., довідку від 25 травня 2026 р. №1400-0505-8/42039, Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області також не виконало вимоги частини четвертої статті 308 КАС України та не надало докази неможливості подання відомостей, зазначених в цій довідці, зокрема, станом на 15 квітня 2026 р., до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, тому апеляційної інстанції не враховує відповідний доказ.
Отже, на час розгляду справи у суді першої інстанції матеріали справи не містили доказів отримання позивачем допомоги внутрішньо переміщеним особам, тому відсутні підстави вважати, що суд першої інстанції не вжив визначених законом заходів, необхідних для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи надав належну правову оцінку обставинам цієї справи.
Суд у складі колегії суддів вказує, що суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області виплатити нараховану, але не виплачену допомогу на проживання внутрішньо переміщеним особам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 01.07.2025р. по 30.04.2026р. з урахуванням раніше виплачених сум.
Стосовно права ОСОБА_1 на стягнення з відповідача на її користь моральної шкоди у розмірі 400 000,00 грн суд у складі колегії суддів зазначає таке.
Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Згідно з частиною другою статті 23 ЦК України моральна шкода полягає:
1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;
2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;
3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;
4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Відповідно до частини третьої статті 23 ЦК України якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Згідно з частиною другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:
1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;
2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;
3) в інших випадках, встановлених законом
Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Суд у складі колегії суддів вказує, що згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995р. №4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (пункти 3 та 5).
У поданих по суті справи заявах позивачка зазначає про наявність тяжкого й небезпечного для її життя та здоров`я захворювання, яке потребує тривалого дороговартісного лікування. Вона стверджує, що тривала протиправна бездіяльність відповідача вплинула на загальний та психоемоційний стан її здоров`я, оскільки потреба постійно звертатися до нього задля отримання належних соціальних виплат зумовила його погіршення. 
Суд у складі колегії суддів вважає за підставне вказати, на правовий висновок щодо відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, який викладений Верховним Судом у постанові від 10.04.2019р. у справі № 464/3789/17, за яким : «порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (пункт 56)».
Отже, суд у складі колегії суддів, застосовуючи правовий висновок Верховного Суду до цієї справи, уважає обґрунтованим стверджувати, що невиплата допомоги внутрішньо переміщеним особам, попри свою протиправність, само собою не доводить завдання позивачу моральної шкоди та не засвідчує наявності належних підстав для її відшкодування.
Надаючи правову оцінку доводам та міркуванням, викладеним в апеляційній скарзі ОСОБА_1 , суд у складі колегії суддів не вбачає причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та загальним станом здоров`я позивача. Наявність у неї тяжкого й небезпечного для її життя та здоров`я захворювання, на яке вона посилається, є беззаперечним фактом, який підтверджують наявні в матеріалах справи докази. Однак, ретельно дослідивши надані медичні виписки, суд констатує, що уперше захворювання діагностовано 23.02.2024 р., тобто до виникнення спірних правовідносин і безвідносно до них. 
Також суд у складі колегії суддів дослідив довідку КНП «Первомайська центральна міська багатопрофільна лікарня» №1260 від 01.07.2026 р., відповідно до якої позивач перебуває на обліку в лікаря-психіатра з діагнозом «тривожно-депресивний розлад». 
У наданих додаткових поясненнях від 05.07.2026 р. позивач зазначає, що тривожно-депресивний розлад виник через постійні відмови у виплаті допомоги, унаслідок чого вона постійно нервувала через брак коштів на придбання ліків. 
Проте докази, які подала позивач, на переконання суду у складі колегії суддів, не доводять існування прямого причинно-наслідкового зв`язку між установленою в цій справі протиправною бездіяльністю відповідача та погіршенням стану здоров`я.
Суд у складі колегії суддів також зауважує, що позивач не надала суду жодного розрахунку, яким керувалася під час визначення розміру моральної шкоди. 
Отже, позивач, стверджуючи, що відповідач завдав їй моральної шкоди, яку вона оцінила в 400 000 грн, не обґрунтувала, у чому саме полягає ця шкода, не довела взаємозв`язку факту завдання моральних страждань, душевних переживань та психологічного розладу, не визначила наявності втрат немайнового характеру, що настали у зв`язку з бездіяльністю відповідача, та не надала доказів на підтвердження цього. 
За таких обставин суд у складі колегії суддів не вбачає підстав для задоволення позовних вимог у цій частині.

Висновки суду апеляційної інстанції
Згідно з частиною першою статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Здійснивши в межах, визначених статтею 308 КАС України, апеляційний перегляд цієї справи, суд у складі колегії суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального й процесуального права.
Доводи апеляційної скарги таких висновків не спростовують, оскільки ґрунтуються на неправильному тлумаченні фактичних обставин, норм матеріального й процесуального права, що регулюють спірні правовідносини.
Зважаючи на результати апеляційного перегляду та відповідно до статті 139 КАС України, розподіл судових витрат не здійснюється.
З огляду на те, що суд першої інстанції правомірно відніс справу до категорії незначної складності й розглядав її за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду лише з підстав, передбачених у пункті 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, -

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні апеляційних скарг ОСОБА_1 та Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області – відмовити, рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30.04.2026р. у справі № 400/2777/26 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції відповідно до статті 325 КАС України набирає законної сили з дати її ухвалення.
Постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, які передбачені в пункті 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя: Д.С.Терлецький

Суддя: Н.В.Вербицька

Суддя: О.О.Димерлій