Дата документу 17.07.2026
Справа № 334/5799/26
Провадження № 2/334/4136/26

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 липня 2026 року Дніпровський районний суд м. Запоріжжя в складі:
головуючої судді Філіпової І. М., 
секретаря Мандик М. О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжя в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, 
ВСТАНОВИВ:
15.06.2026 року до Дніпровського районного суду м. Запоріжжя звернулося ТОВ «Він Фінанс» з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в якій позивач просить стягнути солідарно з відповідачів 3 відсотки річних у розмірі 12 113, 86 грн та інфляційні втрати у розмірі 29 393, 47 грн за період прострочення з 23.02.2019 року по 23.02.2022 року, а також судові витрати. 
В обґрунтування позову зазначено, що 23 липня 2013 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя у цивільній справі № 334/2157/13-ц було ухвалено рішення , яким з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у солідарному порядку стягнуто на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором № 490040522 в розмірі 134 422,87 грн та судовий збір у розмірі 1 344,23 грн. Вказане судове рішення набрало законної сили 03 серпня 2013 року.
26 вересня 2016 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» було укладено Договір № 2616-ЗАБ/ДГ про відступлення права вимоги, внаслідок чого право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 490040522 перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та гарантія». 
18 червня 2020 року ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя у справі № 334/2157/13-ц (провадження № 6/334/98/20) здійснено заміну стягувача з ПАТ «Альфа-Банк» на ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія». Надалі ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» змінило своє найменування на ТОВ «Він Фінанс» із збереженням ідентифікаційного коду ЄДРПОУ 38750239, що підтверджується Протоколом щодо перейменування юридичної особи. Таким чином, позивач є правомірним та чинним кредитором (стягувачем) у вказаному грошовому зобов`язанні. 
До теперішнього часу рішення суду відповідачем не виконано, суму основного боргу позивачу не повернуто. 
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. За змістом статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Наявність судового рішення про стягнення заборгованості не припиняє грошових правовідносин сторін та не звільняє боржника від відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання. 
Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Позивачем заявлено вимогу про нарахування 3 відсотків річних та інфляційних втрат за період з 23.02.2019 року по 23.02.2022 року. Сума основного боргу, на яку здійснюється нарахування, відповідно до судового рішення становить 134 422,87 грн. Загальна сума до стягнення: 12113.86 грн (3% річних) + 29393.47 грн (інфляційні втрати) = 41507.33 грн.
17.06.2026 року ухвалою суду було відкрито провадження у справі, ухвалено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами; запропоновано відповідачу подати відзив на позовну заяву, а також всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову.
Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін від будь-якої зі сторін до суду не надійшло, а, відтак суд вважає можливим розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами.
08.07.2026 року від представника відповідачів адвоката Лелікова С. О. надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник просить відмовити у задоволені позову у повному обсязі. 
В позовній заяві ТОВ «Він Фінанс» стверджує що набув права кредитора в 2016 році, разом з тим жодних доказів про це не надано. Питання зміни стягувача в 2020 році не впливає та не підтверджує права кредитора, а стосується виключно іншого судового рішення у справі 334/2157/13 та його виконання. З приводу зазначеного рішення Ленінського районного суду, у справі 334/2157/13 від 23.07.2013 року слід зазначити, що ухвалою від 05.06.2026 року ТОВ «Він Фінанс» було відмовлено у задоволенні заяви про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання. Тобто, ТОВ «Він Фінанс» втратило можливість виконання рішення в примусовому порядку. З цього приводу, слід звернути увагу на правову позицію Великої Палати Верховного Суду якою в постанові від 11.02.2026 року у справі №754/511/23 було зазначено про втрату права на примусове виконання судового рішення в тому числі на стягнення 3% та інфляцій з боржника на користь стягувача, який втратив право на примусове стягнення та якому відмовлено у задоволення заяви про поновлення строку на пред`явлення виконавчого листа до виконання.
Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів.
Вивчивши матеріали справи, дослідивши докази та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до наступного висновку. 
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя №334/2157/13 від 23.07.2013 року стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 солідарно на користь ПАТ «Альфа Банк» заборгованость за кредитним договором в розмірі 134422,87 грн, а також судові витрати у розмірі 1344,23 грн.
Ухвалою Ленінського районного суду №334/2157/13-ц від 18.06.2020 року було замінено стягувача ПАТ «Альфа Банк» на ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» у виконавчому провадженні з виконання рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23.07.2013 року у цивільній справі №334/2157/13-ц за позовом ПАТ «Альфа Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості. 
Також, позивачем надано виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань щодо ТОВ «Він Фінанс».
Жодних інших доказів до суду сторонами не було подано.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Належним є виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.
Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в статті 610 ЦК України, відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16 (провадження № 14-446цс18).
У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).
З аналізу глави 50 ЦК України, яка врегульовує питання припинення зобов`язання, слідує, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Схожих висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у пункті 64 постанови від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження 12-302гс18).
У пункті 99 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 вересня 2025 року у справі № 369/13444/20 (провадження № 14-52цс25) зазначено, що ухвалення судового рішення щодо стягнення заборгованості за договором не є підставою заміни зобов`язання за договором - новим зобов`язанням за рішенням суду, а вказує лише на охоронний характер таких правовідносин, яким надано захист судовим рішенням. Таке судове рішення не змінює обсягу прав та обов`язків сторін зобов`язання, а лише підтверджує їх наявність та надає можливість примусового виконання цивільного зобов`язання у процедурах виконавчого провадження. Пункт 98 цієї постанови подібний до змісту пункту 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження 12-302гс18) про те, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з ухваленням судового рішення щодо нього чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність актів правосуддя про стягнення заборгованості не припиняє зобов`язань сторін.
Зобов`язання зі сплати боргу, яке засвідчене судовим рішенням про його примусове стягнення, строк пред`явлення виконання за яким пропущено і в поновленні такого строку суд відмовив, а можливість його виконання втрачена, не може вважатися припиненим у матеріально-правовому сенсі (може бути виконаним добровільно боржником). Проте таке зобов`язання вважається тим зобов`язанням, вимоги за яким позбавлені примусового захисту, проте добровільне виконання яких визнається належним.  У такому випадку до відповідних грошових вимог (щодо яких вичерпана можливість стягнення в примусовому порядку за судовим рішенням) не можна застосовувати правила частини другої статті 625 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду №754/511/23 від 11.02.2026 року).
Представник відповідача у відзиві вказує, що ТОВ «Він Фінанс» ухвалою Дніпровського районного суду м. Запоріжжя №33482157/13-ц від 05.06.2026 року було відмовлено у видачі дублікату виконавчого листа та поновленні строку пред`явлення виконавчого документу до виконання, тобто позивач втратив можливість стягнення у примусовому порядку за рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя №334/2157/13-ц від 23.07.2013 року. 
Враховуючи викладену позицію Великої Палати Верховного Суду, суд дійшов до висновку про відмову у задоволені позову у повному обсязі. 
Крім того, матеріали справи не містять належних доказів як щодо переходу права вимоги до ТОВ «Довіра та гарантія», так і доказів зміни найменування на ТОВ «Він Фінанс». 
Керуючись ст.ст. 7, 12, 17, 18, 76, 141, 259, 263, 265 ЦПК України, 
УХВАЛИВ:
У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості – відмовити. 

Апеляційна скарга може бути подана до Запорізького апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Інформація про учасників справи відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс», юридична адреса: м. Київ, вул. І. Сікорського, буд.8, код ЄДРПОУ 38750239;
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 . 
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 . 

Суддя: Філіпова І. М.