Справа № 201/6307/26
Провадження № 2/201/4513/2026 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2026 року Соборний районний суд міста Дніпра в особі головуючого судді Батманової В.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (у письмовому провадженні) в приміщенні Соборного районного суду міста Дніпра у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Дніпропетровська обласна клінічна ім. І.І. Мечникова» Дніпропетровської обласної ради про відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

До Соборного районного суду міста Дніпра 04 травня 2026 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Дніпропетровська обласна клінічна ім. І.І. Мечникова» Дніпропетровської обласної ради про відшкодування моральної шкоди. 
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що у червні 2020 році позивач закінчив Державний заклад «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України», отримав диплом спеціаліста з відзнакою серії С20 № 007677 від 22.06.2020 зі спеціальності "Лікувальна справа", професійна кваліфікація «Лікар» та за згодою Міністерства охорони здоров`я України, 03.08.2020 його, відповідно до наказу № 390-07/18-п від 30.07.2020 зараховано на посаду лікаря - інтерна центру торакоабдомінальної хірургії та трансплантації для проходження інтернатури за спеціальністю «Хірургія» в Комунальному підприємстві «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечникова» Дніпропетровської обласної ради».
10.02.2023 позивач отримав наказ Комунального підприємства «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечникова» Дніпропетровської обласної ради» №390-07\8\п «Про звільнення лікаря - інтерна ОСОБА_1 », відповідно до якого його звільнено у зв`язку із втратою довір`я за п. 2 ст. 41 КЗпП. Вважаючи вказане звільнення незаконним, позивач оскаржив наказ №390-07\8\п «Про звільнення лікаря - інтерна ОСОБА_1 » від 10.02.2023 до суду.
Заочним рішенням Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська25 квітня 2023 року у справі № 201/2901/23, провадження № 2/201/1564/2023 позовні вимоги до Комунального підприємства «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечникова» Дніпровської обласної ради про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задоволено, скасовано наказ Комунального підприємства «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечникова» Дніпропетровської обласної ради» №390- 07/8/п від 10.02.2023 «Про звільнення лікаря - інтерна ОСОБА_1 » у зв`язку із втратою довір`я за п. 2 ст. 41 КЗпП, поновлено на посаді лікаря - інтерна центру торакоабдомінальної хірургії та трансплантації за спеціальністю «Хірургія» Комунального підприємства «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім.. І.І. Мечникова» Дніпропетровської обласної ради» з 11.02.2023.
Зазначає, що дії відповідача щодо несвоєчасної виплати заробітної плати призвели до порушення законних прав позивача, завдали моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагали від нього на той час додаткових зусиль для організації свого життя. Крім того, він змушений був звертатися за психологічною допомогою.
У зв`язку з чим просить суд стягнути з Комунального підприємства «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім.. І.І. Мечникова» Дніпропетровської обласної ради на його користь моральну шкоду в розмірі 100000 гривень 00 копійок.
Представником Комунального підприємства «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім.. І.І. Мечникова» Дніпропетровської обласної ради надано відзив на позов, в якому зазначив, що рішення суду було виконано відповідачем без затримок та після надходження рішення суду шляхом видання відповідного наказу «Про поновлення в інтернатурі ОСОБА_1 » від 02.05.2023 № 390-07/18/п та виплати 16.05.2023 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 10 623,03 грн. Це підтверджується тим, що позивача поновлено на посаді на сьомий день після ухвалення рішення судом першої інстанції, а виплату середнього заробітку здійснено 16.05.2023, тобто ще до набрання рішенням законної сили 26.05.2023.
Зазначає, що позивачем не доведено наявність моральної шкоди та наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом – моральною шкодою, крім того, сума яку просить стягнути позивач є вочевидь завищеною, враховуючи його посадовий оклад.
Крім того, про порушення свого права позивач дізнався 10.02.2023 у день отримання наказу про звільнення. При цьому рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі № 201/2901/23 про поновлення позивача на роботі набрало законної сили 26.05.2023. Саме цю дату позивач у позовній заяві визначає початком перебігу строку звернення до суду. Утім, позовну заяву подано до суду 04.05.2026, тобто майже через три роки після цих подій, тоді як тримісячний строк, установлений частиною першою статті 233 КЗпП України, сплив щонайпізніше 26.08.2023.
Відтак просив відмовити в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю доказів, на обґрунтування вимог в частині стягнення моральної шкоди а також просив застосувати наслідки пропуску строку позовної давності.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків.
Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. 
Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України. 
Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, у червні 2020 році позивач закінчив Державний заклад «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України», отримав диплом спеціаліста з відзнакою серії С20 № 007677 від 22.06.2020 зі спеціальності "Лікувальна справа", професійна кваліфікація «Лікар» та за згодою Міністерства охорони здоров`я України, 03.08.2020 його, відповідно до наказу № 390-07/18-п від 30.07.2020 зараховано на посаду лікаря - інтерна центру торакоабдомінальної хірургії та трансплантації для проходження інтернатури за спеціальністю «Хірургія» в Комунальному підприємстві «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечникова» Дніпропетровської обласної ради».
10.02.2023 позивач отримав наказ Комунального підприємства «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечникова» Дніпропетровської обласної ради» №390-07\8\п «Про звільнення лікаря - інтерна ОСОБА_1 », відповідно до якого його звільнено у зв`язку із втратою довір`я за п. 2 ст. 41 КЗпП. Вважаючи вказане звільнення незаконним, позивач оскаржив наказ №390-07\8\п «Про звільнення лікаря - інтерна ОСОБА_1 » від 10.02.2023 до суду.
25 квітня 2023 року заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська у справі № 201/2901/23 ухвалено таке рішення: «Задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 до Комунального підприємства “Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечникова” Дніпровської обласної ради. Скасувати наказ Комунального підприємства “Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім.. І.І. Мечникова” Дніпропетровської обласної ради» № 390-07/8/п від 10.02.2023 «Про звільнення лікаря – інтерна ОСОБА_1 » у зв`язку із втратою довір`я за п. 2 ст. 41 КЗпП. Поновити ОСОБА_1 на посаді лікаря – інтерна центру торакоабдомінальної хірургії та трансплантації за спеціальністю «Хірургія» Комунального підприємства «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім.. І.І. Мечникова» Дніпропетровської обласної ради” з 11.02.2023. Стягнути з Комунального підприємства «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім.. І.І. Мечникова» Дніпропетровської обласної ради” (код ЄДРПОУ 01985423) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 11 лютого 2023 року по 25 квітня 2023 року. Стягнути з Комунального підприємства «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім.. І.І. Мечникова» Дніпропетровської обласної ради” (код ЄДРПОУ 01985423) на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1073,60 грн. та понесені витрати на професійну правничу (правову) допомогу в розмірі 10 000,00 грн. Рішення суду в частині поновлення на роботі та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць допустити до негайного виконання».
Рішення суду було виконано відповідачем без затримок та після надходження рішення суду шляхом видання відповідного наказу «Про поновлення в інтернатурі ОСОБА_1 » від 02.05.2023 № 390-07/18/п та виплати 16.05.2023 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 10 623,03 грн. Це підтверджується тим, що позивача поновлено на посаді на сьомий день після ухвалення рішення судом першої інстанції, а виплату середнього заробітку здійснено 16.05.2023, тобто ще до набрання рішенням законної сили 26.05.2023, про що відповідачем долучено до відзиву відповідні докази.
Разом з цим, звертаючись із вказаним позовом до суду позивач в обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що змушений був звертатися за психологічною допомогою та перебував під наглядом психолога, що підтверджується довідками, проте жодних доказів на підтвердження вказаного позивачем не надано а судом не встановлено.
Слід зазначити, що згідно зі ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка заподіяла моральну шкоду, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. З постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4 (зі змінами), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Проте, позивачем не надано, а судом не встановлено належних та достатніх доказів протиправності дій відповідача, спричинення йому моральної шкоди та не здійснено її розрахунок.
Отже, при відсутності встановленого факту порушень прав позивача, відшкодування йому моральної шкоди не є його абсолютним правом, а підлягає доказуванню за усіма критеріями, визначеними законодавством: наявність шкоди, протиправна поведінка, вина заподіювача шкоди, причинно - наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. Саме позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. 
В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювана шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.
У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 01 березня 2005 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
У позові не зазначено співвідношення розміру моральної шкоди позивача залежно від характеру та обсягу його душевних страждань, характеру майнових втрат, можливості їх відновлення, тяжкість вимушених змін у суттєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, які необхідні для відновлення попереднього стану. З урахуванням принципу змагальності, встановленому ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Проте, позивачем не надано доказів на підтвердження його моральних страждань.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. З постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня1995 року № 4 (зі змінами), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст. 1167 ЦК України доказуванню підлягають такі обставини: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з перелічених елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Позивачем не доведено належними та допустимим доказами факту заподіяння йому моральних страждань, причинно-наслідкового зв`язку між заподіянням моральних страждань і оціненою позивачем шкодою.
Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації.
Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. 
Крім того слід зазначити, що про порушення свого права позивач дізнався 10.02.2023 у день отримання наказу про звільнення. При цьому рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі № 201/2901/23 про поновлення позивача на роботі набрало законної сили 26.05.2023. Саме цю дату позивач у позовній заяві визначає початком перебігу строку звернення до суду. Утім, позовну заяву подано до суду 04.05.2026, тобто майже через три роки після цих подій, тоді як тримісячний строк, установлений частиною першою статті 233 КЗпП України, сплив 26.08.2023.
Відтак, твердження позивача не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, спростовуються вищевказаними обставинами та наданим відзивом з додатками, а тому суд вважає, що в задоволені позовних вимог слід відмовити, оскільки суду не надано та судом не встановлено належних та достатніх доказів на підтвердження доводів зазначених позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог.
Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати понесені позивачем стягненню з відповідача не підлягають.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76 - 81, 89, 141, 259, 263 - 265, ч. 1 ст. 274, ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суддя,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Дніпропетровська обласна клінічна ім. І.І. Мечникова» Дніпропетровської обласної ради про відшкодування моральної шкоди відмовити в повному обсязі.
Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя    В.В. Батманова