ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

10 липня 2026 року	Справа №160/5408/26 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Єфанової О.В. 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити дії,-
УСТАНОВИВ:
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , в якому позивач просить суд:
визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо невнесення ОСОБА_1 у списки для виплати одноразової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2025 року № 153;
зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 зарахувати ОСОБА_1 у списки для виплати одноразової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2025 року № 153;
визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2025 року № 153, у розмірі 1 000 000 (один мільйон) гривень;
зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2025 року № 153, у розмірі 1 000 000 (один мільйон) гривень.
Крім того, позивач заявив вимогу про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 30 000 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач у віці до 25 років був прийнятий на військову службу за контрактом, у подальшому під час дії воєнного стану продовжив дію контракту, проходить військову службу, брав безпосередню участь у бойових діях та отримав травму, у зв`язку з чим набув права на одноразову грошову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2025 року № 153. Відмову відповідача у виплаті винагороди позивач вважає протиправною, безпідставною та дискримінаційною, оскільки зазначена постанова не містить обмежень щодо осіб, які перебували на військовій службі до введення воєнного стану і продовжили дію контракту вже під час воєнного стану, а таке звужене тлумачення суперечить меті прийняття постанови.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи; відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву.
Відповідач скористався наданим правом та подав відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позову відмовити. Свою позицію відповідач обґрунтовує тим, що позивач як військовослужбовець за контрактом станом на 24 лютого 2022 року вже перебував на військовій службі, а тому, на думку відповідача, положення постанови Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2025 року № 153 на нього не поширюються і підстави для нарахування та виплати йому одноразової грошової винагороди відсутні. Щодо вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відповідач зазначив, що особа, яка надавала позивачу відповідні послуги, не має статусу адвоката, а тому сплачені на її користь кошти не є витратами на професійну правничу допомогу та відшкодуванню не підлягають.
Відповідно до ч. 1 ст. 257 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності. З урахуванням ч. 5 ст. 262 цього Кодексу справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що 30.08.2021 між командиром військової частини НОМЕР_2 та позивачем ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (тобто у віці 18 років), укладено контракт про проходження військової служби на посадах осіб рядового складу строком на три роки.
Витягом з наказу № 265 від 30.08.2024, тобто під час дії воєнного стану, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64, у віці 21 рік позивачу продовжено дію контракту про проходження військової служби.
Позивач проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .
Згідно з довідкою військової частини НОМЕР_3 від 16.10.2025 № 2105/2/405 позивач безпосередньо брав участь у бойових діях (заходах із забезпечення оборони України, відсічі та стримування збройної агресії Російської Федерації) в районах ведення воєнних (бойових) дій, зокрема в Донецькій та Луганській областях.
Відповідно до довідки про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) №2328 від 15.02.2025 позивач отримав травму, пов`язану із захистом Батьківщини.
28.11.2025 позивач звернувся до відповідача із заявою (рапортом) про виплату одноразової грошової винагороди у розмірі 1000000 грн, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2025 року № 153. За результатами розгляду документів позивача комісією військової частини НОМЕР_1 (розглянуто 18.11.2025) відмовою № 2124/4460 від 18.02.2026 позивачу відмовлено у виплаті винагороди з мотивів невідповідності його документів вимогам абзацу другого пункту 4 зазначеної постанови, а саме з підстав того, що позивач не належить до осіб, які до набрання чинності постановою у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Вирішуючи справу по суті, надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.
Згідно зі статтею 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Статтею 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, а також загальні засади проходження військової служби визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII. Держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби (ч. 1 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII). Частиною 4 ст. 9 цього Закону передбачено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
11.02.2025 Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану» (далі - Постанова № 153), яка набрала чинності 13.02.2025 і якою затверджено відповідний Порядок. У подальшому до Постанови № 153 вносилися зміни постановами Кабінету Міністрів України № 387 від 01.04.2025 та № 942 від 30.07.2025.
Згідно з підпунктом 1 пункту 3 Постанови № 153 учасниками експериментального проекту є, зокрема, громадяни України віком від 18 до 25 років, які приймаються на військову службу за контрактом до Збройних Сил, Національної гвардії або Державної прикордонної служби на посади рядового складу.
Відповідно до абзацу другого пункту 4 Постанови № 153 особам рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, які до набрання чинності цією постановою у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 р. № 64, проходять військову службу та брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, виплачується одноразова грошова винагорода за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі 1 млн гривень.
Згідно з абзацом третім пункту 4 Постанови № 153 військовослужбовцям, які брали безпосередню участь у бойових діях строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, винагорода виплачується пропорційно часу проходження військової служби із розрахунку 1/6 від 1 млн гривень за кожні 30 днів безпосередньої участі у бойових діях.
Відповідно до абзацу четвертого пункту 4 Постанови № 153 військовослужбовцям, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою у зв`язку із наявністю у них захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час захисту Вітчизни, винагорода виплачується в повному обсязі.
Отже, зі змісту наведених норм слідує, що право на одноразову грошову винагороду у повному обсязі (1 млн гривень) виникає, зокрема, у військовослужбовця рядового, сержантського чи старшинського складу, який у віці до 25 років був прийнятий (у тому числі за контрактом) або призваний на військову службу під час воєнного стану, проходить військову службу та брав безпосередню участь у бойових діях, а у разі наявності поранення (травми, контузії, каліцтва), одержаного під час захисту Вітчизни, винагорода виплачується в повному обсязі незалежно від тривалості безпосередньої участі у бойових діях.
Судом встановлено, що позивач належить до осіб рядового (сержантського) складу, у віці до 25 років уклав контракт про проходження військової служби, під час дії воєнного стану у віці 21 рік продовжив дію контракту, проходить військову службу, брав безпосередню участь у бойових діях та отримав травму, пов`язану із захистом Вітчизни, що підтверджується наведеними вище доказами. За таких умов позивач має право на виплату одноразової грошової винагороди у повному обсязі відповідно до абзацу четвертого пункту 4 Постанови № 153.
Доводи відповідача про те, що перебування позивача станом на 24 лютого 2022 року на військовій службі виключає його право на винагороду, суд відхиляє. Постанова № 153 як у первісній редакції, так і в редакції наступних змін не містить умов чи обмежень щодо виплати спірної винагороди для осіб, які до введення воєнного стану вже проходили військову службу, а в подальшому під час воєнного стану, перебуваючи на військовій службі, продовжили дію контракту про проходження військової служби. Продовження 30.08.2024 дії контракту під час воєнного стану свідчить про виникнення нових правовідносин, і сама лише обставина перебування позивача на службі до введення воєнного стану не позбавляє його права на винагороду, передбачену Постановою № 153.
Крім того, звужене тлумачення положень пункту 4 Постанови № 153, до якого вдався відповідач, не відповідало б меті прийняття цієї постанови - підвищенню мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби під час воєнного стану - та мало б ознаки дискримінації. Частинами 1, 3 статті 24 Конституції України визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом; не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками, наведеними у цій нормі. Як зазначив Конституційний Суд України, мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі особи повинна бути істотною, а самі відмінності мають бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими; у протилежному разі встановлення обмежень означало б дискримінацію (абзац сьомий пункту 4.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004).
З огляду на викладене суд критично оцінює відмову відповідача у виплаті позивачу одноразової грошової винагороди з тих підстав, що позивач уклав первісний контракт про проходження військової служби до моменту введення воєнного стану, та вважає таку відмову протиправною.
За правилами ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо, добросовісно, розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно.
Відповідно до ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів. Згідно з ч. 1, 2 ст. 77 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Оцінка доказів здійснюється судом за правилами ст. 90 цього Кодексу.
Відповідач як суб`єкт владних повноважень правомірності своєї відмови у виплаті позивачу одноразової грошової винагороди належними та допустимими доказами не довів.
Що стосується вимог щодо невнесення ОСОБА_1 у списки для виплати одноразової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2025 року № 153 та зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 зарахувати ОСОБА_1 у списки для виплати одноразової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2025 року № 153 то позивач не надав нормативне обґрунтування, що виплата такої одноразової грошової винагороди здійснюється шляхом формування списків. Отже, ці вимоги задоволенню не підлягають.
За встановлених обставин суд дійшов висновку, що ефективним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити позивачу таку винагороду у розмірі 1000 000 гривень, передбачену Постановою № 153. Тому позовні вимоги про визнання протиправними дій відповідача та про зобов`язання вчинити відповідні дії підлягають задоволенню.
Щодо вимоги про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 30000 грн суд зазначає таке. 
Відповідно до ч. 1 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За змістом ч. 1 ст. 57 цього Кодексу представником у суді може бути адвокат або законний представник. 
Велика палата ВС у постанові від 13.07.2022 у справі № 496/3134/19 зауважила, що вказана справа є малозначною у силу вимог закону. Отже, у малозначній справі здійснювати представництво особи в суді може особа, яка не є адвокатом. Проте поняття «надання професійної правничої допомоги» не тотожне поняттю «представництво особи в суді». Надання професійної правничої допомоги здійснюють лише адвокати. Натомість представництво у суді може бути здійснене за вибором особи адвокатом або іншим суб`єктом (абз.2 пп.2.2.1 пп.2.2 п.2 мотивувальної частини висновку Конституційного Суду від 31.10.2019 №4-в/2019 щодо скасування адвокатської монополії).
Витрати на юридичні послуги, надані стороні у справі іншою, ніж адвокат, особою, не належать до витрат на професійну правничу допомогу та не можуть бути відшкодовані.
Оскільки відшкодуванню в порядку ст. 134, 139 Кодексу адміністративного судочинства України підлягають саме витрати на професійну правничу допомогу адвоката, а з наданих позивачем документів вбачається, що відповідні послуги надавалися особою, яка не має статусу адвоката, понесені позивачем витрати не є витратами на професійну правничу допомогу у розумінні наведених норм і розподілу між сторонами не підлягають. За таких обставин у задоволенні заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід відмовити.
Розподіл судового збору не здійснюється, оскільки позивач як учасник бойових дій звільнений від його сплати (п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір»). Питання про повернення помилково сплаченого судового збору позивачем не порушувалося.
За таких обставин суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.
Керуючись ст. ст. 243-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не здійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2025 року № 153.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_1 ) нарахувати і виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) одноразову грошову винагороду у розмірі 1000000 (один мільйон) гривень, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2025 року № 153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану».
В решті позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Єфанова