Справа № 463/3794/25
Провадження № 2/463/185/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2026 року Личаківський районний суд м. Львова 
в складі: головуючого судді Нора Н.В. 
з участю секретаря судових засідань Заверухи О.Б.
позивача ОСОБА_1 
представника позивача ОСОБА_2 
представника відповідача ОСОБА_3 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання права власності, - 

встановив:
представник позивачів, який діє в їх інтересах звернувся до суду з цивільним позовом до відповідача, в якому з урахування заяви про відмову від частини позовних вимог просить припинити право власності (із закриттям розділу) на земельну ділянку із кадастровим номер 4610137200:05:009:0086 площею 0,060 га (реєстраційний номер об?єкту нерухомого майна 2252745046101) за адресою: АДРЕСА_1 , на яку зареєстрована за ОСОБА_6 . Визнати права власності на земельну ділянку площею 0,354 га за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 4610137200:05:009:0094 за ОСОБА_1 (1/4 частки), ОСОБА_5 (1/4 частки), ОСОБА_4 (1/4 частки).
Стислий виклад позиції позивача та заперечення відповідача.
Позовні вимоги мотивує тим, що рішенням Апеляційного суду Львівської області від 28.08.2017 у справі №463/1696/15 визнано право спільної часткової власності на земельну ділянку площею 600 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1 за ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 пропорційно їх часткам у вартості житлових будинків АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 . Постановою Верховного Суду від 04.02.2019 зазначене рішення було залишене без змін. Рішенням Личаківського районного суду міста Львова від 18.07.2022 у справі №463/4718/19 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_9 ухвалено провести розподіл земельної ділянки кадастровий номер 4610137200:05:009:0086, за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,06 га між співвласниками будинків АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 відповідно до рішення Апеляційного суду Львівської області від 28 серпня 2017р. №463/1696/15, а саме: виділити в натурі із земельної ділянки кадастровий номер 4610137200:05:009:0086, земельну ділянку площею ділянки 354 кв.м. співвласникам будинку АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності: частки ОСОБА_1 , 1/4 частки ОСОБА_5 , 1/4 ОСОБА_4 , 1/8 ОСОБА_6 та 1/8 ОСОБА_9 , з наступними геометричними розмірами, починаючи з т.7, за ходом годинникової стрілки: 8,04 м 11,36 м 16,33 м (по межі зі суміжною ділянкою)-11,74 м 4,77 м 7,64 м 0,96 м 9,22 м 10,73 м, згідно з додатком 1 варіанту розподілу земельної ділянки висновку земельно-технічного дослідження від 09.06.2022 №07-22Д; виділити в натурі із земельної ділянки кадастровий номер 4610137200:05:009:0086, земельну ділянку площею ділянки 246 кв.м. співвласникам будинку АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності: 1/2 ОСОБА_6 та 1/2 ОСОБА_9 , з наступними геометричними розмірами, починаючи з т.9 за ходом годинникової стрілки: 16,19 м 15,11 м 16,33 м 15,15 м, згідно з додатком 1 варіанту розподілу земельної ділянки висновку земельно-технічного дослідження від 09.06.2022 №07-22Д. 20.10.2023 державним реєстратором прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради Тракало Оксаною Богданівною відмовлено у проведені реєстраційних дій, оскільки, з поданих документів та інформації з Державного реєстру речових прав неможливо встановити право власності заявника на об?єкт нерухомого майна до його виділу. Враховуючи те, що в Державного реєстрі речових прав відсутнє зареєстроване речове право за Позивачами на земельну ділянку 4610137200:05:009:0086 площею 0,060 га (причини викладені вище у даному позові) Позивачі позбавлені можливості провести державну реєстрацію права власності на земельну ділянку згідно з рішеннями Личаківського районного суду м. Львова від 18.07.2022 у справі N? 463/4718/19 та рішенням Апеляційного суду Львівської області від 28.08.2017 у справі N?463/1696/15. Отже, для виконання рішення Личаківського районного суду м. Львова від 18.07.2022 у справі N? 463/4718/19, припинити право власності на земельну ділянку із кадастровим номер 4610137200:05:009:0086 площею 0,060 га (реєстраційний номер об?єкту нерухомого майна 2252745046101), в результаті її поділу на дві земельні ділянки 4610137200:05:009:0093 та 4610137200:05:009:0094 за будинками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 та зареєструвати право власності на земельну ділянку 354 м.кв. за Позивачами з кадастровим номером 4610137200:05:009:0094.
Представником відповідача, подано відзив на позовну заяву. Відзив мотивує наступним. Заявлені позивачем вимоги не спрямовані на захист порушеного чи оспорюваного права, а фактично мають на меті замінити собою процедури спадкового оформлення та державної реєстрації речових прав. Право власності відповідача ОСОБА_6 на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,06 га зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на законних підставах та не оспорюється позивачами. Фактично вимога про «припинення права власності із закриттям розділу» є спробою усунути з реєстру чинне право без передбачених законом підстав, що є юридично неможливим. Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 18.07.2022 у справі №463/4718/19: 1. визначило порядок поділу земельної ділянки; 2. встановило склад співвласників та їхні частки; 3. передбачило формування нових земельних ділянок. Водночас це рішення не звільняло сторони від обов`язку здійснити державну реєстрацію прав відповідно до вимог законодавства. Подання позову про визнання права власності після ухвалення зазначеного рішення є спробою обійти вимоги Порядку державної реєстрації речових прав, що не допускається судовою практикою. Судове рішення не може замінювати собою реєстраційні та спадкові процедури, а також усувати правові наслідки їх невиконання. Фактично заявлені вимоги повторюють правові наслідки, вже встановлені рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 18.07.2022 у справі №463/4718/19, яке набрало законної сили. Позивачі не наводять нових обставин або нових правовідносин, які б виникли після ухвалення зазначеного рішення та могли бути предметом самостійного судового розгляду. Таким чином, спір не має самостійного предмета, зводиться до повторного вирішення вже визначених судом правовідносин і спрямований виключно на усунення технічних перешкод реєстраційного характеру.
Процесуальні дії у справі.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.04.2025 року головуючим суддею у справі визначено суддю Нора Н.В.
Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 04.08.2025 року у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання права власності прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі.
Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 05.02.2026 року підготовче провадження у справі за позовом  ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання права власності закрито та призначено до судового розгляду.
Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 17.03.2026 року постановлено повернутися до стадії підготовчого слухання справи за позовом  ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання права власності.
Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 07.05.2026 року підготовче провадження у справі за позовом  ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання права власності закрито та призначено до судового розгляду.
У судове засідання з`явились позивача ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_2 , поданий позов підтримали, просили задоволити з мотивів викладених у письмових заявах по суті.
Представник відповідача ОСОБА_3 , проти задоволення позову заперечила просила в позові відмовити з підстав викладених у відзиві.
Інші учасники процесу у судове засідання не з`явились, були належним чином повідомлені про дату і час слухання, про причини неявки суд не повідомили.
Повно та всебічно дослідивши матеріали цивільної справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини.
Відповідно до ч.1ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження.
Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Фактичні обставини встановлені судом, та зміст спірний правовідносин.
Судом встановлено, що на підставі ухвали 4-ї сесії 2 скликання Львівської міської ради народних депутатів 19.06.1995 ОСОБА_7 було видано державний акт на право приватної власності на землю серія ЛВ №50409002.
16.06.1998 ОСОБА_7 подарувала своєму сину ОСОБА_10 житловий будинок АДРЕСА_1 (договір дарування будинку ААМ №236964, посвідчений державним нотаріусом Четвертої львівської ДНК Долинською М.С. 16.06.1998, реєстр. №1-5129), зазначений факт сторонами не оспорювався.
З довідки ОКБ «БТІ та ЕО» №2/3451 від 12.06.2020 року вбачається, що згідно з інвентаризаційних матеріалів ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» станом на 29.12.2012 р. будинок АДРЕСА_1 зареєстровано за: ОСОБА_1 1\4 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 4-ю Львівською держнотконторою від 14.11.2002р.за р. №? 2-3278. ОСОБА_4 1/4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 4-ою Львівською держнотконторою від 14.11.2002р за р. № 2-3278. ОСОБА_8 114 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом виданого 4-ою Львівською держнотконторою від 14.11.2002р за р. № 2-3278. ОСОБА_7 1/4 на підставі свідоцтва про право на спадщину р. № 2-689 від 02.07.2012 р. виданого 4-ою Львівською держнотконторою.
Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 28.08.2017 у справі №463/1696/15 визнано право спільної часткової власності на земельну ділянку площею 600 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1 за ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 пропорційно їх часткам у вартості житлових будинків АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 .
Після ОСОБА_7 прийняла спадщину її донька - ОСОБА_6 та 18.12.2020 отримала свідоцтва про право на спадщину за заповітом, яка складалась з житлового будинку АДРЕСА_2 загальною площею 76,0 кв.м.; земельної ділянки площею 600 кв.м.
Рішенням Личаківського районного суду міста Львова від 18.07.2022 у справі №463/4718/19 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_9 ухвалено провести розподіл земельної ділянки кадастровий номер 4610137200:05:009:0086, за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,06 га між співвласниками будинків АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 відповідно до рішення Апеляційного суду Львівської області від 28 серпня 2017р. №463/1696/15, а саме: виділити в натурі із земельної ділянки кадастровий номер 4610137200:05:009:0086, земельну ділянку площею ділянки 354 кв.м. співвласникам будинку АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності: частки ОСОБА_1 , 1/4 частки ОСОБА_5 , 1/4 ОСОБА_4 , 1/8 ОСОБА_6 та 1/8 ОСОБА_9 , з наступними геометричними розмірами, починаючи з т.7, за ходом годинникової стрілки: 8,04 м 11,36 м 16,33 м (по межі зі суміжною ділянкою)-11,74 м 4,77 м 7,64 м 0,96 м 9,22 м 10,73 м, згідно з додатком 1 варіанту розподілу земельної ділянки висновку земельно-технічного дослідження від 09.06.2022 №07-22Д; виділити в натурі із земельної ділянки кадастровий номер 4610137200:05:009:0086, земельну ділянку площею ділянки 246 кв.м. співвласникам будинку АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності: 1/2 ОСОБА_6 та 1/2 ОСОБА_9 , з наступними геометричними розмірами, починаючи з т.9 за ходом годинникової стрілки: 16,19 м 15,11 м 16,33 м 15,15 м, згідно з додатком 1 варіанту розподілу земельної ділянки висновку земельно-технічного дослідження від 09.06.2022 №07-22Д. 
20.10.2023 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради Тракало Оксаною Богданівною відмовлено у проведені реєстраційних дій, оскільки, з поданих документів та інформації з Державного реєстру речових прав неможливо встановити право власності заявника на об?єкт нерухомого майна до його виділу.
Правові норми законодавства застосовані судом, висновки та мотиви прийнято рішення.
В силу ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. 
Відповідно ст. 89 ЗК України земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам, якщо інше не встановлено законом. У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: а) подружжя; б) членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними; в) співвласників жилого будинку; г) співвласників багатоквартирного будинку. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. 
Відповідно до положень ст. ст. 181, 182 ЦК України , ст. 5 Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» земельні ділянки, житлові будинки, будівлі, споруди є нерухомим майном, щодо яких проводиться державна реєстрація прав. При цьому державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Згідно ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. 
Як було встановлено судом, рішенням Апеляційного суду Львівської області від 28.08.2017 у справі №463/1696/15 визнано право спільної часткової власності на земельну ділянку площею 600 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1 за ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 пропорційно їх часткам у вартості житлових будинків АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 .
Натомість в матеріалах цивільної справі відсутні докази, що позивачі зверталися до відповідних органів для державної реєстрації права спільної часткової власності.
Аналіз положень Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень дає підстави стверджувати, що під час розгляду заяви про державну реєстрацію і поданих документів державний реєстратор має виключну компетенцію у питаннях встановлення відповідності заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутності суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно.
Державна реєстрація прав на нерухоме майно відноситься до компетенції державного реєстратора, який приймає відповідне рішення за умови відповідності заявлених прав, поданої заяви та долучених до неї документів вимогам, встановленим законом, натомість судове рішення, яке набрало законної сили є однією з підстав державної реєстрації права власності.
Звернення до суду з позовом про припинення права власності (із закриттям розділу) на земельну ділянку із кадастровим номер 4610137200:05:009:0086 площею 0,060 га (реєстраційний номер об?єкту нерухомого майна 2252745046101) за адресою: АДРЕСА_1 , на яку зареєстрована за ОСОБА_6 та визнання права власності на земельну ділянку площею 0,354 га за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 4610137200:05:009:0094 за ОСОБА_1 (1/4 частки), ОСОБА_5 (1/4 частки), ОСОБА_4 (1/4 частки), стало наслідком невиконання рішенням Апеляційного суду Львівської області від 28.08.2017 у справі №463/1696/15, яке фактично не було виконане, перешкод, які в унеможливлювали виконання судового рішення від 28.08.2017, суду не надано.
Більше того після смерті ОСОБА_7 прийняла спадщину її донька - ОСОБА_6 та 18.12.2020 отримала свідоцтва про право на спадщину за заповітом, яка складалась з житлового будинку АДРЕСА_2 загальною площею 76,0 кв.м.; земельної ділянки площею 600 кв.м.
Відповідно до Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання; усі суб`єкти права власності рівні перед законом; права і свободи людини і громадянина захищаються судом; судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій її території; обов`язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства (частина четверта статті 13, частина перша статті 55, частина п`ята статті 124, пункт 9 частини третьої статті 129).
Згідно з частиною другою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Конституційний Суд України неодноразово зазначав своїх рішеннях, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).
Отже, невиконання судового рішення, яке набуло законної сили, надання йому переоцінки суперечить принципу верховенства права, складовою якого є принцип правової визначеності.
Даний висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 18 жовтня 2018 року у справі № 638/643/17, від 18 квітня 2019 року у справі № 808/2291/16.
Зважаючи на встановлені у справі обставини та з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Щодо судових витрат.
Представником відповідача заявлено заяву про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 58 500,00 (п`ятдесят вісім тисяч п`ятсот) гривень 00 копійок., яку мотивує наступним. Сума, що підлягає стягненню станом на дату подання цієї заяви становить 58 500,00 (п`ятдесят вісім тисяч п`ятсот) гривень 00 копійок. На підтвердження вищевказаної суми долучаємо наступні документи: копія договору про надання послуг правничої (правової) допомоги) № АО-14/01 2026-1; копія рахунку на оплату № 187 від 29.05.2026 року; копія платіжної інструкції № 2PL.2.717987887 від 18.06.2026 року; Копія акту надання послуг № 203 від 29.05.2026 року.
Представником позивачів, було подано заперечення, які мотивує наступним. Так, згідно з наданою Відповідачем копією платіжної інструкції № 2PL.2.717987887 від 18.06.2026 на суму 58 500,00 грн, платником коштів є ОСОБА_11 , код платника НОМЕР_1 , рахунок платника НОМЕР_2 , відкритий в АТ КБ «ПриватБанк». Відповідач ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_3 ) платником за цією платіжною інструкцією не значиться – її прізвище, код та рахунок у розділі «Платник» відсутні. Наявність у полі «Призначення платежу» дописки «платник ОСОБА_6 » цієї невідповідності не усуває, а навпаки – прямо суперечить реквізитам, зазначеним у розділі «Платник» цієї ж платіжної інструкції, де вказано прізвище, ім`я, по батькові, код платника та номер рахунку іншої особи. Платіжна інструкція є документом суворо формалізованого змісту, і саме розділ «Платник» (а не довільний текст у призначенні платежу) визначає особу, яка фактично здійснила. Зазначає, що сплата гонорару адвоката іншою особою сама собою не є абсолютною перешкодою для відшкодування витрат Водночас у такому разі саме на сторону покладається обов`язок довести дійсний та документально підтверджений зв`язок між таким платежем і нею самою – зокрема, надати докази того, що платіж здійснено за її дорученням, в її інтересах та за рахунок її коштів, або докази подальшої компенсації нею сплаченої суми особі, яка фактично здійснила оплату. За відсутності таких доказів судова практика виходить з недоведеності реальності понесення стороною відповідних витрат. Відповідач жодних доказів, які б підтверджували зв`язок між нею та ОСОБА_11 чи підстави здійснення останньою оплати за Відповідача (договір доручення, довіреність, розписку, підтвердження повернення коштів тощо), до Заяви не додала та в тексті самої Заяви цю обставину жодним чином не пояснила, хоча долучені нею ж докази прямо цю обставину спростовують. Крім того, справа № 463/3794/25 за своїм предметом є справою про визнання права власності на земельну ділянку між співвласниками, які перебувають у родинних відносинах, і не містить складних чи новітніх правових питань чи спірної судової практики, яка потребувала б 6 годин «аналізу судової практики» вартістю 31 000,00 грн. Складність справи та характер спору явно не відповідають заявленому обсягу та вартості цієї послуги, що суперечить критеріям частини четвертої статті 137 та частини третьої статті 141 ЦПК України. Пункти 3, 6 та 7 акта надання послуг стосуються участі представника Відповідача у судових засіданнях у справі № 463/3794/25 – кожне зазначене як таке, що тривало 1 (одну) годину, вартістю 5 500,00 грн, а разом – 16 500,00 грн. Жодна дата проведення цих засідань в акті не зазначена, що унеможливлює співвіднесення цих пунктів із конкретними судовими засіданнями, які фактично відбулися у справі, та перевірку їх дійсної тривалості. З формулювання пункту 6 («закінчено підготовче провадження у справі, призначення до розгляду по суті») вбачається, що станом на дату цього засідання розгляд справи по суті ще не розпочинався, що додатково свідчить про відсутність значного обсягу чи складності відповідних судових засідань. Пункти 4 та 5 акта передбачають окрему оплату вартістю 5 500,00 грн кожен за: підготовку та подання клопотання про ознайомлення з матеріалами справи та ознайомлення з матеріалами справи – загалом 11 000,00 грн за дві типові процесуальні дії, які не потребують значних затрат часу чи кваліфікації. Таким чином, із заявлених 58 500,00 грн лише вартість найбільш загальних та найменш деталізованих послуг (консультування та аналіз практики) становить 31 000,00 грн, тобто більше половини суми, а решта складається з типових процесуальних дій, оцінених за єдиною фіксованою ставкою 5 500,00 грн/година незалежно від їх реального обсягу, без прив`язки до дат та без підтвердження фактичної тривалості кожної дії. Такий підхід до формування витрат не відповідає критеріям розумності, співмірності та пропорційності, встановленим статтями 137, 141 ЦПК України.
Відповідно до статті 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Зокрема, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. 
Стаття 137 ЦПК України визначає, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 
Згідно з ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до ч. ч. 4-6 цієї статті, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Під час розгляду цивільної справи № 753/15687/15-ц (постанова від 14.11.2018р.) Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим.
Крім того, у рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).
Згідно з пунктом 4 частини першої статті першої Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Статтею 19 цього ж Закону визначено такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.
Враховуючи положення статті 28 Правил адвокатської етики (затверджені Звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09 червня 2017 року) необхідно дотримуватись принципу «розумного обґрунтування» розміру оплати юридичної допомоги. Цей принцип набуває конкретних рис через перелік певних факторів, що мають братись до уваги при визначенні розміру оплати: обсяг часу і роботи, що вимагається для адвоката, його кваліфікацію та адвокатський досвід, науково-теоретична підготовка.
За своєю юридичною природою, договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, зміст якого розкривається главою 63 ЦК України і за загальним правилом, перед його укладенням сторони користуються свободою розсуду щодо визначення його умов, однак з врахуванням, серед іншого, вимог розумності та справедливості (ст. ст. 6, 627 ЦК України).
Процесуальне законодавство визначило критерії, які необхідно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу, зокрема дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін, реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, відтак, навіть фіксованість гонорару у договорі не є безумовним обов`язком суду стягнути такий.
Згідно з матеріалами справи професійна правнича допомога надана відповідачу на підставі договору про надання послуг правничої (правової) допомоги) № АО-14/01 2026-1; рахунком на оплату № 187 від 29.05.2026 року; платіжної інструкції № 2PL.2.717987887 від 18.06.2026 року; o Копія акту надання послуг № 203 від 29.05.2026 року.
Щодо доводів предстаника позивачів в частині того, що в копії платіжної інструкції № 2PL.2.717987887 від 18.06.2026 на суму 58 500,00 грн, платником коштів є ОСОБА_11 , Відповідач ОСОБА_6 платником за цією платіжною інструкцією не значиться – її прізвище, код та рахунок у розділі «Платник» відсутні, суд зазначає наступне.
Згідно з наданою Відповідачем копією платіжної інструкції № 2PL.2.717987887 від 18.06.2026 на суму 58 500,00 грн, платником коштів є ОСОБА_11 , код платника НОМЕР_1 , рахунок платника НОМЕР_2 , відкритий в АТ КБ «ПриватБанк». Відповідач ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_3 ) платником за цією платіжною інструкцією не значиться – її прізвище, код та рахунок у розділі «Платник» відсутні.
Верховний Суд у Постанові від 20 жовтня 2021 року по справі № 757/29103/20 відзначив, що сплата адвокатського гонорару іншою особою, яка не є учасником судового процесу, не є підставою для відмови у компенсуванні цих витрат, оскільки ключовою умовою для стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу є саме факт надання адвокатом професійної правничої допомоги, у конкретній судовій справі, тому для їх розподілу не мають правового значення причини, в силу яких ці витрати були оплачені не стороною.
Разом з тим суд погоджуться, з доводами представника позивачів щодо неспівмірності заявленого розміру витрат на професійну правничу допомогу, враховуючи складність справи та виконаних адвокатом робіт і наданих послуг, час, витрачений адвокатами на надання послуг та обсяг таких послуг, з врахуванням таких засад цивільного законодавства, як справедливість, добросовісність та розумність, суд дійшов висновку, що подана заява підлягає до часткового задоволення, тобто у розмірі 25000,00 грн.
Керуючись ст. 2, 4, 10, 12, 13, 76-81, 141, 258, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд, -

ухвалив :

В задоволенні позову  ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання права власності– відмовити.
Стягнути в рівних частках з  ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 витрати на правничу допомогу у розмірі 25000,00 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя      Нор Н.В.