Справа № 344/8351/26 
Провадження № 22-ц/4808/1532/26 
Головуючий у 1 інстанції Атаманюк Б. М. 
Суддя-доповідач Мальцева Є.Є. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 серпня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Мальцевої Є.Є.,
суддів: Девляшевського В.А., Луганської В.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 червня 2026 року, ухвалене судом у складі головуючого судді Атаманюка Б.М. у м. Івано-Франківськ, у справі за позовом ТОВ «Факторинг Партнерс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
у с т а н о в и в:

01 травня 2026 року представник ТОВ «Факторинг Партнерс» звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 11.04.2025 між ТОВ "Лінеура Україна" та ОСОБА_1 укладено Договір № 5453365. Договір вважається укладеним з моменту його підписання електронним підписом позичальника, що відтворений шляхом використання позичальником електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який формується для кожного разу використання та направляється позичальнику на номер мобільного телефону повідомлений останнім Товариству в ІТС Товариства/зазначений в цьому Договорі. Так, сторони зазначеного Договору погодили, що Товариство зобов`язується надати позичальнику грошові кошти в гривні (далі – кредит) на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені Договором. Тіло кредиту (загальний розмір) складає: 15000, 00 гривень. Строк кредиту 360 днів.
28.11.2025 було укладено договір № 28-11/25/Л відповідно до якого ТОВ "Лінеура Україна" відступило на користь ТОВ «Факторинг Партнерс» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 5453365. Таким чином, ТОВ «Факторинг Партнерс» наділено правом вимоги до відповідача за договором № 5453365.
Загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за користування кредитом за договором №5453365 від 11.04.2025 р., що підлягає стягненню з позичальника станом на день формування позовної заяви відповідно до розрахунку заборгованості, становить 33250,50 грн, з яких: - заборгованість за основним зобов`язанням(за тілом кредиту) – 15000,00 грн - заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги – 10,50 грн - заборгованість за нарахованими процентами згідно Кредитного Договору (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості) – 18240,00 грн.
На підставі зазначених обставин, представник позивача просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь ТОВ «Факторинг Партнерс» заборгованість за кредитним договором № 5453365 від 11.04.2025 у розмірі 33250,50 грн, судовий збір, сплачений позивачем при зверненні до суду в розмірі 2662,40 грн., та 13 000 грн витрат на правову допомогу.

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області рішенням від 10 червня 2026 року позов задовольнив.
Стягнув з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Факторинг Партнерс» заборгованість за договором № 5453365 від 11.04.2025 у розмірі 33 250 грн 50 коп, витрати по сплаті судового збору у розмірі 2662 грн 40 коп та судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 грн.
Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_1 звернулася до апеляційного суду з апеляційною скаргою. 
Апеляційна карга мотивована тим, що суд першої інстанції при розгляді даної справи не з`ясував чи в дійсності, відповідно до вимог законодавства, сторонами було укладено кредитний договір в електронній формі, яка вважається письмовою формою укладення договору. Тому апелянтка вказує, що як свідчать матеріали даної справи, укладення сторонами Кредитного договору в електронній формі та відповідно підписання його електронним підписом одноразовим ідентифікатором не відбувалось. 
Заявляє, що у матеріалах даної справи відсутні електронні документи, які б тісно були пов`язані з процесом укладення Кредитного договору в електронній формі та без наявності яких укладення цього договору в електронній формі було б не можливим. Також у матеріалах даної справи немає відомостей про перерахування кредитних коштів у розмірі 15 000,00 грн на підставі Кредитного договору, оскільки позивачем не було надано суду належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження того, що кредитодавець перерахував грошові кошти відповідачу в розмірі, визначеному умовами кредитного договору, так і того, що відповідачем ці кредитні кошти були отримані.
Таким чином, суд першої інстанції безпідставно визнав доведення позивачем факту укладення між сторонами кредитного договору та обґрунтованість позовних вимог. 
Вказує, що суд першої інстанції неправильно оцінивши дії та доводи сторін, вирішив справу однобічно, неповно та не об`єктивно, без встановлення дійсних обставин справи із залишенням поза увагою очевидні фактів, при цьому поклавшись тільки на доводи сторони позивача, надавши їм наперед встановленого значення.
Просить апеляційну скаргу задовольнити, а рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 червня 2026 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов залишити без задоволення.

Представник позивача подала відзив на апеляційну скаргу. Вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим за повного з`ясуванню усіх обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору, із дотриманням норм процесуального права та матеріального права, а також відповідає висновкам Верховного Суду у подібних правовідносинах, а доводи апеляційної скарги необґрунтованими та такими, що не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.
У апеляційній скарзі відповідач не погоджується із висновками суду першої інстанції, вказуючи на те, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази укладення кредитного договору. Такі твердження вважає помилковими, оскільки зазначений договір було підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором в електронній формі в Особистому кабінеті позичальника відповідно до вимог статті 12 Закону України «Про електронну комерцію». Відповідно до умов кредитного договору, укладення цього Договору здійснюється Сторонами за допомогою ІКС Товариства, доступ до якої забезпечується Клієнту через Вебсайт або Мобільний застосунок «Сredit7». Електронна ідентифікація клієнта здійснюється при вході Клієнта в Особистий кабінет, у порядку передбаченому Законом України «Про електронну комерцію» та внутрішніми документами Товариства, зокрема, шляхом перевірки Товариством правильності введення коду, направленого Товариством на номер мобільного телефону Клієнта, вказаний при вході в Особистий кабінет, та/або шляхом перевірки правильності введення Пароля до Особистого кабінету. При цьому Клієнт самостійно і за свій рахунок забезпечує і оплачує технічні, програмні і комунікаційні ресурси, необхідні для організації каналів доступу і підключення до Вебсайту/ІКС Товариства. Відповідачем було укладено Кредитний договір за власним бажанням, добровільно, без будь-якого примусу з боку третіх осіб. Перед укладенням кредитного договору Позичальник отримав від Кредитодавців всю інформацію стосовно кредиту, ознайомився з усіма умовами Договорів та правильно зрозумів суть фінансової послуги. Відповідач усвідомлювала всі ризики, пов`язані з укладенням договору, а також наслідки і відповідальність у разі неналежного виконання умов договору.
З матеріалів справи вбачається, що відповідачка 11 квітня 2025 року увійшла на веб-сайт первісного кредитора та заповнила Анкету-опитувальник клієнта - фізичної особи, що сформована за допомогою програмного забезпечення (ІКС ТОВ «Лінеура Україна») та підписала її одноразовим кодом-ідентифікатором 16967 11.04.2025 13:07:16. Разом з позовною заявою, долучено примірник договору № 5453365, який підписаний ОСОБА_1 за допомогою одноразового коду ідентифікатора 16249, 11.04.2025 13:10:50, який наявний на кредитному договорі, що долучений до матеріалів справи. Аналогічно було підписано графік платежів, який є додатком до договору. Наголошує, що усі персональні дані відповідачки, а саме ПІБ, РНОКПП, серія та номер паспорту, ким видано паспорт, що відомі виключно відповідачці введено вірно. Крім того договір містить фінансовий номер телефону відповідачки – НОМЕР_1 , який повністю відповідає номеру телефону, який нею самою зазначено у відзиві та у апеляційній скарзі. Більше того, у матеріалах справи наявні докази перерахування коштів згідно з вказаним договором. Отже, доводи відповідачки про необхідність інших додаткових електронних документів є її суб`єктивним та довільним тлумаченням норм законодавства. Так, наявна анкета-заявка підтверджує факт реєстрації відповідачки у ІКС первісного кредитора, наявність одноразового-коду ідентифікатора на кредитному договорі підтверджує його генерацію та надсилання, а факт зарахування коштів на рахунок відповідачки безумовно підтверджує факт прийняття пропозиції та укладення кредитного договору.
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про укладення договору між сторонами та такий висновок відповідає наведеним вище нормам матеріального права та висновкам Верховного Суду у подібних правовідносинах.
Доводи відповідачки про те, що відсутні докази перерахування грошових коштів є необґрунтованими, внутрішньо-суперечливими, оскільки в суді першої інстанції остання визнавала факт одержання коштів та більше того надала банківську виписку з якої вбачається факт зарахування коштів на її рахунок. Разом з відзивом відповідачка долучила виписку з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з якої вбачається, що банківська картка НОМЕР_2 належить ОСОБА_1 .. Наданою випискою підтверджується, що 11.04.2025 року о 13:11 на банківську картку НОМЕР_2 було зарахування коштів у розмірі 15000 грн. Дана обставина підтверджується листом ТОВ «ПЕЙТЕК», відповідно до якого 11.04.2025 року було успішно перераховано кошти на платіжну картку клієнта НОМЕР_2 від ТОВ «Лінеура Україна» на суму 15000.00 грн
Враховуючи те, що ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» не є банком або відповідною фінансовою установою, яка має право здійснювати грошові перекази, відповідна операція була здійснена ТОВ «ПЕЙТЕК» на підставі укладеного між сторонами договору. Даний договір є частиною господарської діяльності товариства. 
Відтак, доводи відповідачки щодо відсутності належних доказів отримання коштів є необґрунтованими. 
Таким чином, надана до суду довідка платіжної організації є належним доказом перерахування грошових коштів, а доводи відповідачки є голослівними та такими, що не відповідають дійсності.
Просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 червня 2026 року - залишити без змін.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Із матеріалів справи вбачається, що ціна позову в даній справі є менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 328 x 30 = 99 840 грн), тому справа відноситься до категорії малозначних справ в силу вимог закону. 
Згідно ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час та місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.
Інформація про призначення даної справи до розгляду у апеляційному суді без повідомлення учасників справи завчасно розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Суд встановив, що 11.04.2025 між ТОВ "ЛІНЕУРА УКРАЇНА" та ОСОБА_1 укладено Договір № 5453365. Договір вважається укладеним з моменту його підписання електронним підписом Позичальника, що відтворений шляхом використання Позичальником електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який формується для кожного разу використання та направляється Позичальнику на номер мобільного телефону повідомлений останнім Товариству в ІТС Товариства/зазначений в цьому Договорі. Так, сторони зазначеного Договору погодили, що Товариство зобов`язується надати Позичальнику грошові кошти в гривні (далі – кредит) на умовах строковості, зворотності, платності, а Позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені Договором. Тіло кредиту (загальний розмір) складає: 15000.00 гривень. Строк кредиту 360 днів.
Договір кредиту № 5453365 укладено з відповідачем у електронній формі відповідно до ЗУ «Про електронну комерцію», який має силу договору, укладеного в письмовій формі та підписаний сторонами.
Відповідно до п. 1.2. тип кредиту - кредит, сума кредиту складає 15 000 грн.
Згідно із п. 1.3 Договору строк кредиту 360 днів. Періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 20 днів.
Відповідно до п. 3.1. договору, проценти, що нараховуються за цим договором є платою за користування кредитом. Нарахування процентів за договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом протягом строку кредиту, виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році, тобто метод "факт/факт".
Пунктом 1.4.1. договору передбачено стандартну процентну ставку, яка становить 1,50 % в день та застосовується в межах всього строку кредиту, вказаного в п. 1.3 договору.
У п. 1.4.2. передбачена знижена процентна ставка, яка становить 0,0100 % за кожен день користування кредитом та застосовується на таких умовах: якщо клієнт до 30.04.2025 (включно) сплатить кошти в сумі, не менше суми першого платежу визначеного у Графіку платежів, або здійснить часткове погашення кредиту, Клієнт як учасник Програми лояльності отримає від Товариства індивідуальну знижку на стандартну процентну ставку, в зв`язку з чим розмір процентів, що повинен сплатити клієнт за стандартною процентною ставкою до вказаної вище дати буде перераховано за зниженою процентною ставкою.
Відповідно до п. 4.1. договору, сторони домовилися, що повернення (виплата) кредиту та сплата комісії, процентів за користування кредитом включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, здійснюватимуться згідно з графіком платежів, крім випадку, визначеного в п. 4.3. договору.
На підставі погоджених умов, викладених в п. 2.1. договору ТОВ «Лінеура Україна» надає кредит у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту на банківський рахунок фізичної особи за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки) НОМЕР_3 .
Відповідно до реквізитів договору, відповідач підписала договір за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором «16249» (а.с. 46-60).
Згідно з листом ТОВ «ПЕЙТЕК» від 01.12.2025 року 11.04.2025 року було успішно перераховано грошові кошти у сумі 15 000 грн на платіжну карту НОМЕР_3 ( а.с. 24).
28.11.2025 було укладено договір № 28-11/25/Л відповідно до якого ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ЛІНЕУРА УКРАЇНА" відступило на користь ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 5453365. Таким чином, ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» наділено правом вимоги до Відповідача за договором № 5453365.
Згідно з розрахунку загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за користування кредитом за договором №5453365 від 11.04.2025 р., що підлягає стягненню з позичальника станом на день формування позовної заяви відповідно до розрахунку заборгованості, становить 33250.50 грн., з яких: - заборгованість за основним зобов`язанням(за тілом кредиту) - 15000.00 грн. - заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги - 10.50 грн. - заборгованість за нарахованими процентами згідно Кредитного Договору (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості) - 18240.00 грн.

Задовольняючи позов, суд вважав, що позивачем доведено факт укладення між ТОВ "ЛІНЕУРА УКРАЇНА" та ОСОБА_1 договору № 5453365, який підписаний сторонами, є чинним, у встановленому законом порядку недійсним не визнавався, сторони визначили всі істотні умови договору, а тому, між сторонами виникли договірні відносини щодо користування кредитними коштами. Суд погодився із нарахованою заборгованістю по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за користування кредитом за договором №5453365 від 11.04.2025 р. За таких обставин дійшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача.
Згідно з ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За приписами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до пункту 1 частини другої ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
За правилом частини статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).
Абзац 2 частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Подібні правові висновки викладено Верховним Судом у постановах: від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20 (провадження № 61-16059св21), від 20 червня 2022 року у справі № 757/40396/20 (провадження № 61-850св22), від 04 грудня 2023 року у справі № 212/10457/21 (провадження 61-6066св23) та інших.
Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
У ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Згідно із пунктом 6 частини першої статті 3 вказаного Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону).
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четвертої статті 11 Закону).
Згідно із частиною шостою статті 11 вищезазначеного Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини восьмої статті 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Так, з матеріалів справи вбачається, що 11.04.2025 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 було укладено договір № 5453365 про надання коштів на умовах споживчого кредиту у вигляді електронного документа шляхом обміну електронними повідомленнями, з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи, із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, згідно з Законом України «Про електронну комерцію».
Вказаний договір підписано електронним підписом позичальника ОСОБА_1 , відтворений шляхом використання одноразового ідентифікатора (електронного підпису) 16249.
Факт зарахування 11 квітня 2025 року, тобто в день укладання кредитного договору, на банківську карту відповідача кредитних коштів в сумі 15 000 грн. підтверджується випискою по карті (а.с. 93).
Враховуючи викладене, відповідач уклала із ТОВ «Лінеура Україна» електронний договір та підписала його у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» (електронним підписом одноразовим ідентифікатором 16249), а тому договір вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Апелянтка, заперечуючи проти позовних вимог, посилалась на те, що позивачем не доведено факту підписання договору саме відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатору, а також не надано доказів на підтвердження виконання саме відповідачем передбаченої у договорі сукупності та послідовності дій для ідентифікації позичальника.
В суді апеляційної інстанції апелянт не заявляла клопотання про витребування доказів, зокрема, оригінали електронних доказів на носії їх створення.
З огляду на положення ст.ст. 12, 13, 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не збирає докази на обґрунтування доводів та(або) заперечень сторони по справі з власної ініціативи.
Крім того, як вбачається з правового висновку ВС у постанові від 04.02.2026 у справі №758/14925/23 на відносини, які виникають у процесі створення, відправлення, передавання, одержання, зберігання, оброблення, використання та знищення електронних документів, поширюється дія Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг».
Згідно ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги».
Верховний Суд вказав, що використання підпису одноразовим ідентифікатором передбачене Законом України «Про електронну комерцію», де міститься також і його визначення.
Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Фактично, оскільки законодавство не вимагає, щоб електронні договори підписувалися тими видами підпису, які забезпечують незмінюваність їхнього змісту (КЕП або УЕП), питання щодо дотримання письмової форми при їх вчиненні зводиться до того, чи можна вважати зміст цих договорів зафіксованим (вимога ч. 1 ст. 207 ЦК України).
Однак відсутність матеріально-правових вимог до фіксації змісту електронного договору не означає, що це питання може ігноруватися в ході судового розгляду.
ВС наголосив, що можливість перевірки судом достовірності, цілісності й незмінюваності електронного документа, залежить насамперед від виду підпису, за допомогою якого він підписаний. Якщо електронний документ підписаний за допомогою КЕП чи УЕП, суд може перевірити достовірність, цілісність і незмінність даних, які в ньому містяться, за допомогою спеціальних програмних засобів або з використанням спеціальних онлайн-сервісів.
Які саме це мають бути дії, залежить від способу надання відповідного процесуального документа до суду (паперова копія, електронний примірник тощо), формату, в якому цей документ зберігається, особливостей електронного підпису, за допомогою якого він підписаний, тощо. При цьому характер цих процесуальних дій визначається особливостями дослідження електронних доказів, що передбачені процесуальним законодавством.
За відсутності примірників електронного кредитного договору з підписом за допомогою КЕП чи УЕП (електронний документ підписано за допомогою будь-якого іншого електронного підпису), суд має перевірити цілісність і незмінюваність документа, з`ясувавши, чи надсилався договір відповідачу, в якій формі (файл чи посилання), а також чи існувала технічна можливість його одностороннього редагування. Саме на це вказувала відповідачка.
Суд касаційної інстанції зазначив, що розміщення договору за посиланням у простому PDF-форматі не є підтвердженням цілісності й незмінюваності тексту цього договору, оскільки цей формат дає можливість власнику вебсторінки (сайту) вносити зміни в односторонньому порядку. Якщо ж договір був направлений відповідачу у вигляді прикріпленого PDF-файлу, з електронної адреси позивача, яка чітко дає зрозуміти, що це саме його адреса, і сам текст листа та додатки до нього технічно неможливо змінити, то це є належним підтвердженням цілісності й незмінюваності електронного документа.
Таким чином можливість перевірки судом достовірності, цілісності й незмінюваності електронного документа залежить насамперед від виду підпису, за допомогою якого він підписаний. Достовірність, цілісність і незмінність електронного документа з електронним або удосконаленим електронним підписом суд перевіряє через спеціальні програмні засоби чи онлайн-сервіси. Документи з іншим електронним підписом потребують додаткових процесуальних дій для підтвердження цілісності, зокрема, з`ясування способу надсилання, формату зберігання та можливості односторонніх змін. Паперова копія електронного доказу приймається судом, якщо не виникає сумнівів щодо її відповідності оригіналу.
Водночас, апеляційний суд враховує також те, що відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц).
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру - правові висновки ВС у постанові від 10.12.2025 у справі №701/171/25.
Також, за правовим висновком ВС у постанові від 04.02.2026 у справі № 758/14925/23 паперова копія електронного доказу приймається судом, якщо не виникає сумнівів щодо її відповідності оригіналу.
У матеріалах справи наявні паперові копії доказів на підтвердження позовних вимог, зокрема, анкета-опитувальник клієнта-фізичної особи, кредитний договір від 11.04.2025 року, об`єктивні і належні докази, що банківська картка НОМЕР_3 була емітована на ім`я ОСОБА_1 , зарахування коштів в сумі 15 000 грн. на зазначену карту за ініціативою ТОВ «Лінеура Україна».
Колегія суддів звертає увагу, що договір підписано електронним підписом за допомогою використання одноразового ідентифікатора (електронного підпису) 16249, використання якого неможливе без проходження попередньої реєстрації та отримання такого одноразового ідентифікатора, та без здійснення входу на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету.
Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 14 червня 2022 року у справі №757/40395/20-ц, від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18.
Разом з тим, в договорі зазначено особисті дані відповідачки.
Вбачається, що відповідачка зверталася до правоохоронних органів із відповідною заявою щодо вчинення відносно неї шахрайських дій, проте у матеріалах справи наявний лише витяг із ЄРДР, з якого встановлено, що Івано-Франківським РУП ГУНП в Івано-Франківській області 15.04.2025 зареєстровано кримінальне провадження №12025091010000667 за фактом заволодіння невідомими особами банківським рахунком ОСОБА_1 .. Разом з тим, будь-які процесуальні документи, які б свідчили про завершення досудового розслідування, встановлення винних осіб чи набрання законної сили обвинувальним вироком суду за вказаним фактом, у матеріалах справи відсутні. 
Сам факт реєстрації кримінального правопорушення без встановлення винних осіб та притягнення їх до відповідальності не є обставиною, яка звільняє відповідача від обов`язку погашення боргу перед кредитором. Відповідно до презумпції правомірності правочину (ст. 204 ЦК України), спірний договор є чинним, не визнаний судом недійсним, а відтак підлягає належному виконанню сторонами. 
Колегія суддів зазначає, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 викладено правовий висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2020 року у справі № 484/3809/16 зроблено висновок, що: «у разі вчинення правочину під впливом насильства формування волі особи, яка вчиняє правочин, відбувається внаслідок втручання стороннього фактора - фізичного чи психічного тиску з боку контрагента або іншої особи з метою спонукання до вчинення тих дій, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань».
Аналіз зазначених норм права та релевантної судової практики дозволяє зробити висновок про те, що для визнання правочину недійсним із застосуванням правового механізму, передбаченого положеннями статті 231 ЦК України, необхідним є наявність у їх сукупності таких факторів як сам факт застосування до потерпілої сторони правочину фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи, що свідчить про вчинення правочину проти справжньої волі, а також наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. Сам факт вчинення фізичного чи психологічного тиску для укладення правочину повинен мати місце на момент його вчинення.
Враховуючи викладене, з метою захисту позичальника, у цивільному законодавстві закріплене право позичальника оспорити договір позики на підставі того, що гроші або речі не були отриманні ним, або отримані під впливом насильства, шантажу, погроз, психологічного чи фізичного тиску, тощо.
Однак відповідачка зустрічний позов із вимогами про визнання недійсним договору, на підставі якого було видано кредит, не подавала. Рішення про визнання недійсним договору про споживчий кредит матеріали справи не містять.
За наявності усіх достовірних персональних даних позичальника у договорі, повідомлених кредитору, та фіксування досягнення згоди сторонами щодо всіх істотних умов договору у спосіб введення одноразового ідентифікатора, апеляційний суд вважає, що посилання апелянта про те, що позивач не надав доказів того, що договір дійсно був підписаний саме відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора не може свідчити про наявність обґрунтованих сумнівів у тому, що саме відповідач є стороною позичальника за вказаним договором.
На підтвердження факту перерахування коштів за договором позивачем до суду першої інстанції надано лист ТОВ «ПЕЙТЕК» від 01.12.2025 року, згідно з яким 11.04.2025 року було успішно перераховано грошові кошти у сумі 15 000 грн на платіжну карту НОМЕР_3 .
Факт належності кредитної картки НОМЕР_3 відповідачем належними доказами не спростовано, а також відповідачка не заперечувала факту отримання спірних коштів.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Так, сторони погодили, що строк кредиту 360 днів. Періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 20 днів (п. 1.3 Договору).
Відповідно до п. 3.1. договору, проценти, що нараховуються за цим договором є платою за користування кредитом. Нарахування процентів за договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом протягом строку кредиту, виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році, тобто метод "факт/факт".
Пунктом 1.4.1. договору передбачено стандартну процентну ставку, яка становить 0,95 % в день та застосовується в межах всього строку кредиту, вказаного в п. 1.3 договору.
У п. 1.4.2. передбачена знижена процентна ставка, яка становить 0,0100 % за кожен день користування кредитом та застосовується на таких умовах: якщо клієнт до 30.04.2024 (включно) сплатить кошти в сумі, не менше суми першого платежу визначеного у Графіку платежів, або здійснить часткове погашення кредиту, Клієнт як учасник Програми лояльності отримає від Товариства індивідуальну знижку на стандартну процентну ставку, в зв`язку з чим розмір процентів, що повинен сплатити клієнт за стандартною процентною ставкою до вказаної вище дати буде перераховано за зниженою процентною ставкою.
Відповідно до п. 4.1. договору, сторони домовилися, що повернення (виплата) кредиту та сплата процентів за користування кредитом включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, здійснюватимуться згідно з графіком платежів, крім випадку, визначеного в п. 4.3. договору.
Відтак, сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов кредитного договору, зокрема, щодо строку кредитування та процентної ставки, а відповідач не скористалась своїм правом як споживача на відмову від надання кредиту.
З розрахунків заборгованості за договором вбачається, що наявна заборгованість у розмірі 33 250 (тридцять три тисячі двісті п`ятдесят) грн. 50 коп., з яких: - заборгованість за основним зобов`язанням(за тілом кредиту) - 15000.00 грн. - заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги - 10.50 грн. - заборгованість за нарахованими процентами згідно Кредитного Договору (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості) - 18240.00 грн.
Вказані розрахунки відповідають умовам договору. Заборгованість нарахована в межах строку кредиту та відповідно до погодженої сторонами процентної ставки.
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що позивачем надало належні, достатні та допустимі докази на підтвердження переходу права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором від 11.04.2025 № 5453365.
За приписами пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (частина перша статті 513 ЦК України).
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).
Отже, ТОВ «Факторинг Партнерс», як новий кредитор, набуло право вимоги до ОСОБА_1 за укладеним кредитним договором від 11.04.2025 № 5453365.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду і впливали на їх законність, а зводяться до власного тлумачення норм права та до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.
Рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З врахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.
За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Зважаючи на те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат та відсутні підстави для розподілу судових витрати за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 червня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11 серпня 2026 року.

Судді Є.Є. Мальцева
В.А. Девляшевський
В.М.Луганська