ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6231/26 Справа № 932/7416/25 | | Суддя у 1-й інстанції - Куцевол В.В. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого – Свистунової О.В.,
суддів: Пищиди М.М., Ткаченко І.Ю.,
за участю секретаря – Піменової М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення Шевченківського районного суду міста Дніпра від 27 лютого 2026 року 
у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа – Дніпровська міська рада, про встановлення факту спільного проживання із спадкодавцем однією сім`єю , –           
 
В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2025 року  ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду міста Дніпра із заявою про встановлення факту спільного проживання із спадкодавцем однією сім`єю.
В обґрунтування вимог заявник посилалась на те, що вона проживала однією сім`єю з ОСОБА_2 починаючи з 2000 року і до дня смерті останньої, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 .
З метою реалізації спадкових прав після смерті ОСОБА_2 , ОСОБА_1 звернулась до суду з даною заявою, в якій просила суд встановити факт постійного спільного проживання ОСОБА_1 , разом із спадкодавцем ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. 
Рішенням Шевченківського районного суду міста Дніпра від 27 лютого 2026 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа – Дніпровська міська рада про встановлення факту спільного проживання із спадкодавцем однією сім`єю - відмовлено. 

В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.
У відзиві Дніпровська міська рада просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про отримання документів в Електронному суді.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 .

Згідно копії рішення Народного суду Амур-Нижньодніпровського району від 16.05.1977 року у справі № 2-1138 визнано за ОСОБА_2 право власності на домоволодіння за адерсою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до копії спадкової справи відкритої після смерті ОСОБА_2 , 19.11.2015 року з заявою про прийняття спадщини за заповітом звернулась ОСОБА_1 .
Згідно копій заповіту посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. 22.07.2002 року, ОСОБА_2 заповіла ОСОБА_1 усе майно, що належало ОСОБА_2 на день смерті.
Відповідно до копії постанови приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. від 19.11.2025 року, ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_2 , оскільки порушений строк для прийняття спадщини встановлений ст. 1270 ЦК України.
У суді першої інстанції були допитані свідки.
Свідок ОСОБА_3 пояснила суду , що мала дачу розташовану недалеко від місця проживання ОСОБА_2 . Від сусідів їй стало відомо, що за адресою: АДРЕСА_1 , працює пункт прийому металобрухту. Їй відомо, що приблизно з 2000 року ОСОБА_1 проживала разом з ОСОБА_2 до моменту смерті останньої. ОСОБА_2 добре відзивалась про ОСОБА_1 , а остання піклувалась про ОСОБА_2 та забезпечувала її.
Допитаний свідок – ОСОБА_4 пояснив, що давно знайомий з ОСОБА_1 . З 2000 року ОСОБА_1 проживала разом з ОСОБА_2 , з якою вела спільний побут, піклувалась про неї, вони разом купували продукти та речі.
Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Юридичні факти - це обставини чи факти, з якими норми права пов`язують виникнення, зміну або припинення правовідносин.
Частиною 1 статті 315 ЦПК України передбачено перелік юридичних фактів, які можуть бути встановлені у судовому порядку.
Встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб в судовому порядку можливо лише тоді, коли чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.
Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
Згідно ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Статтею 1264 ЦК України встановлено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Статтею 3 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.
До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.
Необхідною умовою для встановлення факту постійного проживання заявника разом зі спадкодавцем є доведеність факту їх спільного проживання, як осіб, які складали сім`ю, що передбачає їх пов`язаність спільним побутом, веденням спільного господарства, наявністю між ними взаємних прав і обов`язків у період, не менше ніж п`ять років.
Вказаний висновок міститься у постанові ВС/КЦС від 05.10.2023 прийнятій за результатами розгляду справи №711/2094/22.
Також, згідно висновку викладеного в ухвалі ВС/КЦС від 13.07.2021 прийнятій за результатами розгляду справи №522/10375/19 та у постанові ВС/КЦС від 12.19.2019 прийнятій за результатами розгляду справи №466/3769/16, показання свідків не є достатніми доказами проживання зі спадкодавцем однією сім`єю.
Згідно зі статями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. 
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). 
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
Суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України. 
Отже, у процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини. 
Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта про те, що судом першої інстанції не правильно оцінено належність, допустимість кожного наявного у справі доказу окремо, а також не враховано достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, зважаючи на наступне. 
Докази надані заявником, як-то: копії квитанцій про сплату комунальних послуг датовані – 2008 та 2013 роком, постанови про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за здійснення операцій з металобрухтом за адресою: АДРЕСА_1 , датовані - 2013 та 2015 роком, судовий наказ про стягнення коштів за електроенергію датований 2023 роком, що є не достатнім для встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем з 2000 року по 2007 рік необхідними для спадкування.
Надані заявником докази не є належними та достатніми для підтвердження факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю протягом п`яти років до часу відкриття спадщини, оскільки не свідчать про наявність між ними взаємних прав та обов`язків, притаманних членам сім`ї, спільного побуту, ведення спільного господарства та інших ознак сімейних відносин. 
Апелянтом було надано суду апеляційної інстанції нові докази, що підтверджують обставини спільного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 :
- витяг з Державного реєстру РАЦС від 26.03.2026 року, що підтверджує родинні відносини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та його матері ОСОБА_1 ; 
- лист Дніпровської гімназії № 117 Дніпровської міської ради від 20.03.2026 року № 88, який підтверджує навчання ОСОБА_5 у вказаному закладі з 17.11.2006 року по 19.06.2008 року та здійснення запису домашньої адреси проживання - учня ОСОБА_5 в класному журналі 11 класу від 01.09.2007 року як: АДРЕСА_1 ; 
- лист АТ “ДТЕК «Дніпровські електромережі» від 20.03.2026 року № 16274/1001, згідно якого вбачається, що з 25.08.2003 року було укладено договір про постачання електричною енергією за о/р № НОМЕР_2 з адресою: АДРЕСА_1 саме з заявником ОСОБА_1 , а також здійснювались оплати за спожиту електричну енергію саме ОСОБА_1 , що підтверджує обставину спільного проживання та ведення спільного бюджету з померлою ОСОБА_2 .

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2020 року у справі № 752/1839/19 (провадження № 61-976св20) та від 11 листопада 2020 року у справі № 760/16979/15-ц (провадження № 61-4848св19) зазначено: «Відповідно до частин першої та третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. За змістом статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції».
За змістом частин 1-3 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
За відсутності поважних причин неподання нового доказу до суду першої інстанції апеляційний суд не має права досліджувати цей доказ, поданий позивачем в апеляційній інстанції (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 638/13998/14-ц, аналогічний правова позиція Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 458/867/15-ц). 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11 вересня 2019 року у справі № 922/393/18 зазначено, що:
«при цьому апеляційним судом обґрунтовано відхилено клопотання позивача про приєднання до матеріалів справи витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 22.03.2019 № 615/0/45-19 через те, що цей витяг датований вже після прийняття рішення судом першої інстанції, тобто це доказ, який взагалі не існував на момент розгляду спору по суті судом першої інстанції.
Така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 269 ГПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.
Правова позиція з цього питання викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №911/3250/16, від 06.02.2019 у справі №916/3130/17, від 26.02.2019 у справі №913/632/17 та від 06.03.2019 у справі №916/4692/15».
Такий правовий висновок викладений у Постанові ВС від 10.03.2021 по справі № 522/16044/20.
Додані до апеляційної скарги докази, колегія суддів не бере до уваги, оскільки позивачем порушено порядок подання доказів. 
Колегія суддів відмовляє у прийнятті поданих заявницею нових доказів, оскільки наведені нею причини їх неподання до суду першої інстанції не свідчать про наявність об`єктивних обставин, що унеможливлювали їх своєчасне подання.

Посилання заявниці на те, що під час розгляду справи в суді першої інстанції вона вважала наявні у справі докази достатніми, а необхідність подання додаткових доказів виникла лише після ознайомлення з рішенням суду, не може бути визнано поважною причиною неподання таких доказів раніше. 
Саме по собі ухвалення судом рішення не на користь заявниці та незгода з висновками суду щодо недостатності доказової бази не свідчать про неможливість подання відповідних доказів під час розгляду справи судом першої інстанції.
При цьому заявницею не надано доказів того, що зазначені документи об`єктивно не могли бути отримані та подані до суду першої інстанції з причин, які не залежали від її волі.
Відтак підстави, передбачені процесуальним законом для прийняття судом апеляційної інстанції нових доказів, у даному випадку відсутні.
Оскільки заявницею не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження того, що вона та ОСОБА_2 були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки, притаманні членам сім`ї, а також інших доказів, які б у своїй сукупності підтверджували факт їх проживання однією сім`єю протягом п`яти років до часу відкриття спадщини, як цього вимагають статті 77–80 ЦПК України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність заявлених вимог та відсутність правових підстав для їх задоволення.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Разом з тим колегія суддів звертає увагу, що, як убачається з матеріалів справи, постановою нотаріуса ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом оскільки порушений строк для прийняття спадщини встановлений ст. 1270 УК України.
При цьому відмова у задоволенні заяви про встановлення факту проживання однією сім`єю не позбавляє заявницю права на реалізацію інших способів судового захисту, передбачених чинним законодавством, за наявності для цього визначених законом підстав, зокрема права на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення – без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, –

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Дніпра від 27 лютого 2026 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 22 липня 2026 року.
Повний текст судового рішення складено 23 липня 2026 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: М.М. Пищида

І.Ю. Ткаченко