ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
65618, м. Одеса, просп. Шевченка, 29, тел.: (0482) 307-983, e-mail: inbox@od.arbitr.gov.ua
веб-адреса: http://od.arbitr.gov.ua
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
"29" червня 2026 р.	м. Одеса 	Справа № 916/1023/25	

Господарський суд Одеської області у складі судді Цісельського О.В.
за участю секретаря судового засідання Лінник І.А.,

за участю представників:
від прокуратури: Капустін М.В.
від позивача: Павлюк В.С.,
від відповідача: не з`явився,
від третьої особи-1: не з`явився,
від третьої особи-2: не з`явився,
від третьої особи-3: не з`явився,
від третьої особи-4: не з`явився,
від третьої особи-5: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу № 916/1023/25
за позовом: Заступника керівника Малиновської окружної прокуратури міста Одеси (вул. Головківська, № 1, м. Одеса, 65091) в інтересах держави в особі Одеської міської ради (пл. Думська, № 1, м. Одеса, 65026)
до відповідача: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача: 1) ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), 
2) ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 ), 
3) ОСОБА_4 ( АДРЕСА_4 ), 
4) ОСОБА_5 ( АДРЕСА_5 )
5) Товариства з обмеженою відповідальністю "Газ Сервіс Південь" (вул. Жуковського, № 15, м. Одеса, 65026)
про припинення володіння правом приватної власності, скасування реєстрації декларації та зобов`язання усунути перешкоди,
ВСТАНОВИВ:
1. Суть спору.
Заступник керівника Малиновської окружної прокуратури міста Одеси (надалі – Прокурор) звернувся до Господарського суду Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради (надалі – ОМР) із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Газ Сервіс Південь" (надалі – ТОВ "Газ Сервіс Південь"), за участю третіх осіб на стороні відповідача, в якій, із урахуванням заяв про заміну відповідача та про зміну предмету позову, просить суд усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні територіальною громадою м. Одеси в особі ОМР земельною ділянкою шляхом: 1) скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта, що за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів з незначними наслідками (СС1) "Реконструкція нежитлової будівлі без зміни геометричних розмірів у плані за адресою: м. Одеса, вул. Інглезі (вул. 25-ї Чапаєвської Дивізії), 9б; 1220.9. Будівлі для конторських та адміністративних цілей" № ОД 141180331580 від 02.02.2018, здійсненої управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради; 2) припинення володіння відповідачем права приватної власності на нежитлову будівлю літ. "А", площею 28,8 м2 за адресою: АДРЕСА_6 з одночасним закриттям реєстраційного розділу об`єкта нерухомого майна № 1281638851101 та 3) зобов`язати відповідача усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні територіальною громадою м. Одеси в особі ОМР земельною ділянкою площею 578,4 м2 за адресою: м. Одеса, вул. Інглезі, 9-Б шляхом її звільнення та знесення об`єкту самочинного будівництва - нежитлової будівлі, загальною площею 28,8 м2 за адресою: м. Одеса, вул. Інглезі, 9-Б.
Обґрунтовуючи позовні вимоги Прокурор посилається на те, що: відсутні будь-які документи на підтвердження надання Одеською міською радою дозволу на користування земельною ділянкою, і будь-які угоди щодо такого користування не укладалися; спірний об`єкт нерухомості був збудований всупереч приписам законодавства України на земельній ділянці комунальної власності, яка не відводилася під його будівництво, а тому є об`єктом самочинного будівництва; реєстрація права на спірний об`єкт відбулась за відсутності необхідних документів, а тому правочини щодо відчуження цього об`єкту є нікчемними; проведена реконструкція об`єкту самочинного будівництва є незаконною; за відсутності у забудовників земельної ділянки, на якій розташований об`єкт самочинного будівництва, містобудівних умов та обмежень щодо забудови цієї земельної ділянки є підставою вважати таку забудову самовільною, а земельну ділянку по вул. Інглезі, 9-Б у м. Одесі самовільно зайнятою. 
Отже, вищенаведене, на переконання Прокурора, порушує права та охоронювані законом інтереси територіальної громади м. Одеси в особі ОМР, як власника спірної земельної ділянки і є підставою для усунення власнику перешкод у користуванні та розпорядженні землею комунальної власності.

2. Аргументи учасників справи.
2.1. Аргументи Прокурора.
Обґрунтовуючи позовні вимоги Прокурор із посиланням на приписи ЦК України зазначає, що якщо нерухоме майно є самочинним будівництвом, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно у будь-який інший спосіб, окрім визначеного статтею 376 ЦК України (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за особою, яка його побудувала, або за власником земельної ділянки), є такою, що не відповідає вимогам цієї статті. Можливість настання інших правових наслідків, ніж передбачені статтею 376 ЦК України, як у випадку самочинного будівництва, здійсненого власником земельної ділянки, так і у випадку самочинного будівництва, здійсненого іншою особою на чужій земельній ділянці, виключається, при цьому Прокурор посилається на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22.
Також Прокурор посилається на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 03.03.2021 у справі № 915/161/20, відповідно до яких факт існування реєстрації права власності на майно, яке за судовим рішенням має бути знесено як самочинне, суперечить самій суті державної реєстрації прав, позаяк правопорядок не може визнавати і підтверджувати право власності, якого не існує. А відтак Прокурор вважає, що відповідач не набув права на спірне майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_6 , незважаючи на факт реєстрації його прав в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Посилаючись на приписи Земельного кодексу України, Прокурор зазначає, що право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок, особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки або з інших передбачених законом підстав, а в силу вимог Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.
Як зауважує Прокурор, за інформацією Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради, відображеної в листах № 01-19/477 від 03.04.2024 та № 01-19/1293 від 18.09.2024, рішення про передачу у власність, надання в користування (оренду) земельної ділянки за адресою: м. Одеса, вул. Інглезі, 9-б ОМР не приймалось, а відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (інформаційна довідка № 404707243 від 21.11.2024) вбачається відсутність реєстрації права власності чи права користування за будь-якими фізичними чи юридичними особами на земельну ділянку за адресою: м. Одеса, вул. Інглезі (25-ї Чапаєвської Дивізії), 9б.
Виходячи із зазначеного, Прокурор стверджує, що у жодного з власників спірного об`єкту нерухомості за адресою: м. Одеса, вул. Інглезі (25-ї Чапаєвської Дивізії), 9б, в тому числі й у відповідача відсутнє будь-яке право на земельну ділянку під зареєстрованими спорудами за зазначеною адресою, що свідчить про те, що ці споруди є об`єктом самочинного будівництва.
Окрім наведеного, Прокурор із посиланням на вимоги ДБН А.3.1-3-94 зауважує, що прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, які не є державною власністю, приймаються в експлуатацію за рішенням державних технічних комісій, які призначаються районними, районними міста Києва, Севастопольською міською державними адміністраціями та виконавчими органами міст обласного підпорядкування і до складу яких включаються представники забудовника (замовника), проектувальника, підрядника (при здійсненні будівництва підрядним способом), місцевої інспекції державного архітектурно-будівельного контролю, органів державного санітарно- епідеміологічного нагляду та державного пожежного нагляду, виконавчого органу відповідних місцевих Рад, тощо.
А при введенні в експлуатацію закінчених будівництвом автозаправних станцій, станцій технічного обслуговування, автостоянок, комплексів та об`єктів дорожнього сервісу у межах відведення автомобільних доріг або червоних ліній міських вулиць і доріг, до складу державної технічної комісії включаються представники Державної автомобільної інспекції. Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що діяв на дату, зазначеної в акті, акт державної технічної комісії затверджується органом, який призначив цю комісію.
Як зазначає Прокурор, з листа Департаменту архівної справи та діловодства Одеської міської ради № 1489-11.1-31 від 10.09.2024 вбачається, що у документах Малиновської районної адміністрації виконкому Одеської міської ради за 1995-2002 роки - розпорядження про затвердження Акту державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об`єкта за адресою: м. Одеса, вул. 25-ї Чапаєвської Дивізії будинок 9б до експлуатації від 28.05.1998 відсутнє.
Прокурор вказує на те, що відповідно до Переліку типових документів, що створюються під час діяльності органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Мін`юсту України № 1000/5 від 12.04.2012 та діючого до нього Переліку типових документів, що створюються в діяльності органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого Наказом Головархіву України від 20.07.1998 № 41 розпорядження голів районний у містах державних адміністрацій, так само як й розпорядження органів місцевого самоврядування, зберігаються постійно.
А тому, на переконання Прокурора, одночасна відсутність Акту державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об`єкту до експлуатації від 28.05.1998 за адресою: АДРЕСА_7 в архівному підрозділі органу, що мав його видавати, та відсутність відповідного розпорядження Малиновської районної адміністрації виконкому Одеської міської ради про його затвердження, беззаперечно свідчить про недостовірність цього акту, а отже про відсутність у забудовника документа, що посвідчує готовність закінченого будівництвом об`єкту до експлуатації, що, в свою чергу, підтверджує незаконність набуття ОСОБА_2 та, в подальшому, всіма іншими набувачами права власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_7 .
Прокурор із посиланням на ст. 376 ЦК України зауважує, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил, а наявність хоча б однієї із трьох ознак, визначених у наведеній статті, свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним, і як зазначає Прокурор, саме такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у справі № 520/17520/14-ц від 10.10.2018.
Із посиланням на інформацію Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, викладену у листі № 01-6/265-пр від 04.10.2024 про те, що в Реєстрі будівельної діяльності наявна тільки реєстрація Повідомлення про початок виконання будівельних робіт № ОД061180181278 від 17.01.2018 та Декларації про готовність до експлуатації об`єкта № ОД141180331580 від 02.02.2018 "Реконструкція нежитлової будівлі без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані" за адресою: АДРЕСА_8 , Прокурор зауважує, що дозвільні документи щодо зміни наступними власниками спірного об`єкту, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , на підставі рішення державного реєстратора Юридичного департаменту Одеської міської ради № 39603396 від 09.02.2018 загальної площі нежитлової будівлі з 26 м2 на 28,8 м2 відсутні. При цьому, документ, що надає право на виконання будівельних робіт, про початок будівництва ОСОБА_2 новозбудованого об`єкту, відсутній.
Отже, на переконання Прокурора, набуття ОСОБА_2 прав на нерухоме майно - нежитлові будівлі за адресою: АДРЕСА_7 та подальше їх відчуження на користь третіх осіб та остаточне його набуття відповідачем, відбулось за наявності двох ознак самовільного будівництва, визначених у ст. 376 ЦК України, будівництво на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети та будівництво без належного дозволу, а відтак будівництво спірного об`єкту є самочинним будівництвом.
Прокурор стверджує, що реєстрація права на спірне нерухоме майно, всупереч вимогам Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно", відбулась за відсутності необхідних документів.
Як вказує Прокурор, державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам. Документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Відповідальність за достовірність даних, що містяться в документах, поданих для державної реєстрації прав, несе заявник, якщо інше не встановлено судом (ст. 22 Закону).
Прокурор вказує, що перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються у "Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень", затвердженому постановою Кабінету Міністрів України 25.12.2015 за № 1127 (надалі – Порядок № 1127).
Відповідно до п. 41 Порядку № 1127, для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подаються: 1) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; 2) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 3) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси; 4) письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність); 5) договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалось у результаті спільної діяльності).
Як зазначає Прокурор, при первинній реєстрації 21.06.2017 із відкриттям розділу Реєстру права власності на нежитлову будівлю загальною площею 26 м2 за адресою: АДРЕСА_6 за ОСОБА_2 , у останнього був відсутній документ, який відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, а також відсутнє будь-яке право на земельну ділянку під цими будівлями. Так само, при реєстрації права на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_6 за ОСОБА_2 , а також іншими власниками спірного об`єкту, у жодного з них не було документу, що посвідчує присвоєння цьому поштової адреси, що суперечить вимогам Законів України "Про місцеве самоврядування в Україні" та "Про регулювання містобудівної діяльності".
Також в обґрунтування своїх вимог Прокурор зазначає, що об`єкту самочинного будівництва не присвоювалася поштова адреса, присвоєння якої, відповідно до приписів Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", відноситься до делегованих повноважень виконавчих органів Одеської міської ради.
При цьому, Прокурор вказує, що діюче в Україні законодавство чітко не регламентує процедуру присвоєння такої адреси, незважаючи на те, що жодного правочину з нерухомим майном неможливо здійснити, якщо йому не присвоєно поштову адресу, проте, з метою створення умов для реалізації та захисту майнових та особистих немайнових прав фізичних та юридичних осіб, прав та інтересів територіальної громади, виконавчим комітетом Одеської міської ради було прийнято рішення "Про затвердження Положення про Адресний реєстр міста Одеси" № 809 від 28.07.2009 (далі - Положення) (зі змінами та доповненнями), відповідно до якого передбачено, що на підставі довідки про резервування адреси районні адміністрації за заявою власника (наймача, балансоутримувача) об`єкта видають розпорядження про надання або зміну адреси протягом десяти робочих днів після отримання заяви, довідки, документів, що відповідно до законодавства посвідчують майнові права на об`єкт, та документів, які підтверджують особу заявника.
Отже, Прокурор вказує, що таким документом має бути відповідне розпорядження Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, проте, як вбачається з відповіді Хаджибейської районної адміністрації ОМР № 2580/01-20 від 17.06.2024, звернень ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ТОВ "Газ Сервіс Південь" щодо присвоєння, зміни, коригування адреси об`єкту нерухомого майна: АДРЕСА_6 (колишня - 25-ї Чапаєвської дивізії) на адресу районної адміністрації не надходило. Відсутні також й відповідні розпорядження адміністрації про присвоєння, зміну, коригування зазначеної адреси, що підтверджується листом Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради № 2580/01-20 від 17.06.2024.
Як вказує Прокурор, архівні дані, що зберігаються в Департаменті архівної справи та діловодства Одеської міської ради (лист від 10.09.2024 № 1489-11.1-31), свідчать, що в перевірених документах Одеської міської ради за 1995-2012 роки, Виконавчого комітету Одеської міської ради за 1995-2016 роки, Малиновської районної адміністрації за 1995-2015 роки, рішення/розпорядження щодо об`єкту нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_7 (в тому числі присвоєння поштової адреси), відсутні.
Отже, на переконання Прокурора, поштова адреса розташування спірного об`єкта була самовільно використана заявником та внесена державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з порушенням вимог законодавства, без її присвоєння в установленому порядку та без документу, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна поштової адреси.
Відтак, право власності на об`єкт самочинного будівництва зареєстровано за відсутності документів, передбачених законом для реєстрації відповідного речового права.
Обґрунтовуючи незаконність відчуження об`єкта самочинного будівництва та підстави вважати правочини щодо його відчуження нікчемними Прокурор зазначив, що жодний із правочинів, укладених з метою відчуження спірного об`єкту не містить вказівки на земельну ділянку, на якій розташоване спірне нерухоме майно, її площу та кадастровий номер, належність цієї земельної ділянки на будь-якому праві продавцю, що підтверджується відомостями з Книги реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди, других примірників державних актів та примірників договорів оренди землі, відповідно до яких, станом на 31.12.2012 не зареєстровано право власності (користування) на земельну ділянку, розташовану за адресою: м. Одеса, вул. Інглезі (вул. 25-ї Чапаєвської Дивізії), № 9б, інформацією за № 919/142-17 від 17.11.2017, наданою Відділом у м. Одесі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, Актами прийому-передачі № 1 та № 2 від 18.01.2022, якими ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , які є учасниками ТОВ "Газ Сервіс Південь", внесли до Статутного капіталу цього товариства спірний об`єкт нерухомості та в яких не містяться вказівки на земельну ділянку, на якій розташоване нерухоме майно, її площу та кадастровий номер, належність цієї земельної ділянки на будь-якому праві попереднім власникам.
Із посиланням на приписи ч. 2 ст. 376 ЦК України Прокурор вказує, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Аналогічної позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду (постанова від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22).
Прокурор вказує, що здійснення особою самочинного будівництва відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту, право особи на відчуження майна у власність третьої особи законодавець пов`язує безпосередньо з наявністю права розпорядження річчю, яке належить, насамперед, його власнику чи уповноваженій останнім на вчинення таких дій особі.
Статус об`єкта самочинного будівництва виключає перехід до його нового власника права користування земельною ділянкою під таким об`єктом за правилами статті 120 ЗК України, позаяк в силу вимог частини 2 статті 376 ЦК України навіть попередній користувач земельної ділянки, будучи водночас забудовником і відчужувачем об`єкта самочинного будівництва на користь відповідачів, не міг набути та не набув права власності на такий об`єкт. При цьому Прокурор посилається на правові висновки верховного Суду, викладені у його постановах від 19.03.2024 у справі № 915/1439/21, від 05.12.2018 по справі № 910/16039/16, від 15.03.2023 у справі № 201/2288/20).
З огляду на вимоги цієї норми, та вище наведені доводи, Прокурор стверджує, що ОСОБА_2 права на спірне майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_7 , не набув, позаяк здійснив самочинне будівництво на землі територіальної громади міста Одеси, отже повноважень на розпорядження ним не набув.
Із посиланням на приписи ЦК України Прокурор зазначає, що, якщо недійсність певного правочину встановлена законом, вимога про визнання його недійсним за загальним правилом не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі №463/5896/14-ц, від 04.06.2019 у справі №916/3156/17).
У разі, коли сторона правочину вважає його нікчемним, вона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а з вимогою про застосування наслідків недійсного правочину.
Оскільки, як стверджує Прокурор, наведені вище правочини укладені з метою відчуження об`єкту самочинного будівництва за адресою: АДРЕСА_7 , який в силу вимог ст. 376 ЦК України відчужувачам, а згодом і не належав, побудований самовільно на земельній ділянці комунальної власності, право на яку жоден з власників не мав, наведені правочини спрямовані на використання всупереч закону комунального майна - земельної ділянки, а також посвідчують незаконне володіння, користування землею, як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
Відтак, Прокурор вважає, що правочини, укладені між третіми особами на стороні відповідача та відповідачем є нікчемними правочинами, визнання недійсними яких судом не вимагається (абз. 1 ч. 2 ст. 215, ст. 228 ЦК України).
Крім того, Прокурор із посиланням на висновки Верховного Суду, викладені у постановах Верховного Суду від 20.01.2021 у справі № 442/302/17, від 02.06.2021 у справі № 509/11/17, від 02.06.2021 у справі № 509/11/17, від 27.04.2022 у справі № 521/21538/19, зазначає, що визнання недійсними договорів купівлі-продажу не є ефективним способом захисту та не забезпечує усунення порушень, спричинених самочинним будівництвом, не забезпечує усунення порушень спричинених самочинним будівництвом.
Обґрунтовуючи незаконність реконструкції об`єкта самочинного будівництва Прокурор вказує, що третіми особами (відповідача) ОСОБА_7 та ОСОБА_8 при оформленні права власності на спірний об`єкт нерухомості були внесені зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (індексний номер рішення: 39603396), зокрема щодо збільшення площі спірного об`єкту з 26 м2 до 28,8 м2, що відбулось на підставі технічного паспорту № 36/18 від 07.02.2018, виданого ТОВ "Одеське БТІ" та Декларації про готовність об`єкта до експлуатації № ОД 141180331580 від 02.02.2018, виданої Управлінням ДАБК ОМР та з якої вбачається, що на замовлення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 була проведена "реконструкція нежитлової будівлі без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані за адресою: АДРЕСА_7 ; 1220.9. Будівлі для конторських та адміністративних цілей). Загальна площа об`єкта склала 28,8 кв. м.
Прокурор звертає увагу, що порівняльним аналізом технічного паспорту від 22.05.2017, в якому були зафіксовані складові частині та технічні характеристики первинно забудованого спірного об`єкту, та технічного паспорту № 36/18 від 07.02.2018, розробленого після проведення реконструкції нежитлової будівлі без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані за адресою: АДРЕСА_7 ; 1220.9. Будівлі для конторських та адміністративних цілей), беззаперечно вбачається, що проведена саме реконструкція спірного об`єкту, за наслідками якої відбулась повна зміна складових частин будівлі та її конфігурації і в подальшому оформлена Декларація про готовність об`єкта до експлуатації № ОД 141180331580 від 02.02.2018.
Прокурор вважає, що створений в наслідок "реконструкції нежитлової будівлі без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані за адресою: АДРЕСА_7 ; 1220.9. Будівлі для конторських та адміністративних цілей)" та прийнятий до експлуатації на підставі Декларації про готовність об`єкта до експлуатації № ОД 141180331580 від 02.02.2018 спірний об`єкт має абсолютно різну конфігурацію, площу та розташування відносно земельної ділянки, аніж первинно забудований третьою особою ОСОБА_2 спірний об`єкт, що фактично стало "легалізацією" реконструкції зі зміною геометричних розмірів спірного об`єкту та зайняттям додаткової площі земельної ділянки, право на яке жоден з власників цієї будівлі не мав.
Також Прокурор звертає увагу на те, що після набуття ТОВ "Газ Сервіс Південь" спірного об`єкту загальною площею 28,8 м2, внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (індексний номер рішення: 64520596 від 17.08.2022), та додання додаткових документів, технічні характеристики та складові частини спірного об`єкту самочинного будівництва знову піддалися зміні, що підтверджується довідкою від 15.08.2022, відповідно до якої за результатами проведення технічної інвентаризації було встановлено, що за адресою: АДРЕСА_6 була розташована нежитлова будівля літ. "А" загальною площею 28,8 м2 та до неї було додано ще два об`єкти благоустрою - "мостіння 1" та "цистерна ІІ" - металева, які в попередніх технічних паспортах були відсутні, внаслідок чого за технічним паспортом від 25.05.2023, ці об`єкти були включені до складових частин спірного об`єкту, а площу земельної ділянки, зайнятою будівлями та спорудами зі зміненою конфігурацією, вже було збільшено до 578,4 м2.
Отже, Прокурор вважає, що на теперішній час відповідач, зареєструвавши своє право власності на нежитлові будівлі площею 28,8 м2, яке в силу ч. 2 ст. 376 ЦК України у нього не виникло, самовільно займає земельну ділянку площею 578,4 м2, яка розташована за адресою: АДРЕСА_6 та належить територіальній громаді міста Одеси, оскільки проведена реконструкція спірного об`єкту не відповідає вимогам пункту 3.2 ДБН А.2.2-3-2014 "Склад та зміст проектної документації на будівництво", оскільки за її наслідками були змінені параметри спірного об`єкту та конфігурація та площа займаної ним земельної ділянки. 
На підтвердження своїх висновків, Прокурор посилається на правові висновки, викладені Верховним Судом у постановах від 29.04.2020 у справі № 742/1756/17 та від 15.05.2020 у справі № 813/1885/16.
З урахуванням норм чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, документів, що стали підставою для внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Прокурор стверджує, що проведена "реконструкція нежитлової будівлі без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані за адресою: м. Одеса, вул. Інглезі (вул. 25-ї Чапаєвської Дивізії, 9б; 1220.9. Будівлі для конторських та адміністративних цілей)" є реконструкцією зі зміною геометричних розмірів спірного об`єкту нерухомості із одночасним зайняттям додаткової площі земельної ділянки, право на яке ані треті особи, ані відповідач не отримували, а внесені зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (реєстрація права власності за відповідачем) лише відобразили факт самовільного зайняття відповідачем земельної ділянки площею 578,4 м2 за адресою: АДРЕСА_6 , яка на жодному з речових прав йому не належить.
Також Прокурор звертає увагу на те, що третіми особами та відповідачем під час проведення будівництва та реконструкції спірного об`єкту не отримувалися містобудівні умови та обмеження щодо забудови земельної ділянки, як то передбачено приписами Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", що підтверджується листом Департаменту архітектури та містобудування ОМР № 01-15/77п від 03.04.2024. Крім того, місця розташування забудованого об`єкту за адресою: АДРЕСА_6 не відповідає містобудівній документації на місцевому рівні.
При цьому, Прокурор визначає, що Міщенко О.І. та Загайчук І.А. як забудовники звертались до ОМР із клопотанням про відведення земельної ділянки площею 0,07 га за адресою: м. Одеса вул. Інглезі, 9б - для експлуатації та обслуговування автомийки та автозаправної станції.
Проте, Прокурор зауважує, що згідно з Генеральним планом м. Одеси, затвердженим рішенням Одеської міської ради № 6489-VI від 25.03.2015, земельна ділянка з місцем розташування: м. Одеса, вул. Інглезі, 9-Б, позначена як територія виробничої забудови та комунальних об`єктів: гаражів та стоянок автотранспорту, що підлягають реконструкції під житлово-громадську забудову; фізкультури та спорту (викопіювання з Генерального плану м. Одеси додається до позову), а за планом зонування території (зонігу) м. Одеси, затвердженим рішенням ОМР № 131-VI від 19.10.2016, вище зазначена земельна ділянка розташована частково в межах зони громадської забудови (Г-4п) та зони (ТР-2), при цьому у межах зони Г-4п одним із допустимих видів використання території є розміщення автомийок та окремо розташованих автозаправних станцій при дотриманні необхідних розривів від споруд переважного та супутнього видів використання та наявності спеціального зонального погодження на це, в свою чергу, розміщення АЗС в зоні ТР-2 взагалі не передбачено.
Як вказує Прокурор, з інформації Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради, викладеної в листі № 01-15/260п від 17.09.2024, вбачається, що заявка на спеціальне зональне погодження (дозвіл або погодження) об`єкта за адресою: м. Одеса вул. Інглезі, 9б, а так само відповідне спеціальне зональне погодження за вказаним об`єктом не видавалась.
Прокурор із посиланням на приписи Земельного кодексу України, Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" зазначає, що використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, а вимоги містобудівної документації є обов`язковими для виконання всіма суб`єктами містобудування.
При цьому Прокурор звертає увагу на постанову Верховного Суду від 18.10.2023 у справі № 910/20745/20, де судом наголошено на необхідності додержання режиму функціональних зон земельних ділянок та недопустимості розміщення об`єктів, не передбачених територіями зон громадської забудови та житлової забудови.
Отже, на переконання Прокурора, окрім факту самочинного будівництва спірного об`єкту нерухомого майна, розташування газового модуля, включеного як допоміжний елемент до спірного об`єкту нерухомого майна, суперечить містобудівній документації на місцевому рівні.
Підсумовуючи вище викладене, Прокурор зазначає, що відповідач права на майно за адресою: м. Одеса, вул. Інглезі, 9-Б не набув, незважаючи на факт реєстрації цього права в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 
Знаходження на земельній ділянці ОМР об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника – відповідача, істотно обмежує права ОМР як власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі в цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином і не може передати цю землю у користування будь- кому, окрім власника спірного об`єкта нерухомості.
Відтак, скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації № ОД 141180331580 від 02.02.2018, здійсненої Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, на переконання Прокурора, є належним та ефективним способом захисту.
Крім того, Прокурор із посиланням на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, висновках Верховного Суду, викладених у постанові Верховного Суду від 20.10.2020 у справі № 910/13356/17, від 19.01.2022 у справі № 755/16890/17, від 29.01.2020 у справі № 822/2149/18, приписи ч. 2 ст. 38 Закону України "По регулювання містобудівної діяльності" стверджує, що у випадках самочинного будівництва, зокрема, (1) якщо нерухоме майно збудоване або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або (2) без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи (3) належно затвердженого проекту, ст. 376 ЦК України не ставить можливість знесення об`єкта самочинного будівництва в залежність від можливостей його перебудови, а тому знесення самочинно побудованого спірного об`єкта нерухомості, відповідно до частини четвертої статті 376 ЦК України, є належним та ефективним способом захисту прав власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво.
На підставі викладеного, Прокурор вважає, що з метою ефективного захисту інтересів Одеської міської ради, як власника земельної ділянки, на якій розташовано самочинно збудований об`єкт за адресою: м. Одеса, вул. Інглезі, 9-Б, поряд з вимогою про знесення самочинного об`єкта вбачається необхідність заявлення позовної вимоги про припинення володіння відповідачем правом приватної власності на нежитлову будівлю, літ. "А" площею 28,8 м2 за адресою: м. Одеса, вул. Інглезі, 9-Б з одночасним закриттям реєстраційного розділу об`єкта нерухомого майна № 1281638851101.
В якості обґрунтування відсутності втручання з боку держави у право власності відповідача на мирне володіння майном Прокурор, із урахуванням сталої практики ЄСПЛ (рішення у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції", "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", "Серков проти України"), якими напрацьовано три критерії, які слід оцінювати стосовно сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями, передбаченими статтею 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям та, враховуючи наявність самочинного будівництва на земельній ділянці комунальної власності, що не була відведена для цієї мети, зазначає, що такий захід втручання як припинення володіння правом та знесення об`єкту самочинного будівництва є пропорційним легітимній меті, оскільки метою такого втручання є повернення земельної ділянки, яка є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснює Одеська міська рада, а також зважаючи на те, що повернення земельної ділянки до її попереднього легітимного стану у інший спосіб, окрім як знесення розташованого на ній об`єкта самочинного будівництва неможливий, такий спосіб втручання є логічним та виправданим, а тому наявні підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 376 ЦК України, з урахуванням обраних способів захисту.
Також Прокурор вказує, що поведінка відповідача не є добросовісною, позаяк останнім свідомо допущено порушення законодавства, оскільки ураховуючи, що відповідач за позовом, Хомяков С.В., отримав об`єкт самочинного будівництва на підставі договору купівлі-продажу від 21.03.2025, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ярош О.М. за реєстровим № 2693 від ТОВ "Газ Сервіс Південь" та усвідомлював, що спірний об`єкт нерухомого майна, нерозривно пов`язаний з земельною ділянкою, за адресою: м. Одеса, вул. Інглезі (25-ї Чапаєвської Дивізії), 9б, проте, попередній власник не мав права на земельну ділянку під цим спірним об`єктом, що беззаперечно підтверджується відсутністю в договорі купівлі-продажу від 21.02.2025 будь-якої вказівки на розмір та кадастровий номер земельної ділянки, на якій розташований об`єкт купівлі-продажу.
Отже, припинення володіння відповідачем правом приватної власності на об`єкт самочинного будівництва з одночасним закриттям реєстраційного розділу об`єкта нерухомого майна № 1281638851101 та зобов`язання відповідача усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради земельною ділянкою площею 578,4 м2 за адресою: АДРЕСА_6 шляхом її звільнення та знесення об`єкту самочинного будівництва - нежитлової будівлі не становить втручання з боку держави у право власності на мирне володіння майном, з огляду на його законність (таке втручання повністю відповідає нормам національного законодавства), відповідність "суспільному" та "публічному" інтересу, та пропорційність визначеним цілям (повернення земельної ділянки, яка є об`єктом права власності Українського народу, переважає над правом приватної власності юридичної особи, що набула таке право недобросовісно: усвідомлено розуміючи самочинність забудови цього майна, та в подальшому збільшивши площу самовільно зайнятої земельної ділянки.
На переконання Прокурора, вище наведені обставини беззаперечно підтверджують порушення відповідачем прав та законних інтересів ОМР, для захисту яких був поданий позов.

2.2. Аргументи позивача.
ОМР письмової позиції щодо позовних вимог Прокурора суду не надала.

2.3. Аргументи відповідача.
Відповідач, як власник нежитлової будівлі придбаної на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 21.03.2025 та посвідченого приватним нотаріусом Ярош О.М. за реєстровим № 2693, вважає позовні вимоги Прокурора безпідставними, не заснованими на вимогах законодавства, що діяло на момент виникнення відповідних правовідносин та неправильному трактуванні вимог діючого законодавства.
Як зауважує відповідач, підставою для реєстрації 21.06.2017 за ОСОБА_2 права власності на нежитлову будівлю в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно стали наступні документи: технічний паспорт від 22.05.2017 року, виданий ФОП Земляним В.В. та Акт про готовність об`єкту до експлуатації від 28.05.1998, виданий Інспекцією ДАБК виконкому Одеської міської ради.
Станом на день проведення державної реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомості за ОСОБА_2 згідно зі ст. 27 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" було визначено, що, окрім конкретно визначених документів, підставою для проведення реєстраціє є також інші документи, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.
Порядок № 1127 (у редакції станом на день проведення державної реєстрації прав за ОСОБА_2 ) у пункті 40 визначав, що державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених ст. 27 наведеного Закону та Порядком № 1127.
Відповідач зазначає, що в Порядку № 1127 містяться окремі пункти, що регулювали порядок проведення державної реєстрації права власності на побудовані об`єкти у різні часові проміжки.
Отже, з урахуванням наданих ОСОБА_2 документів, відповідач стверджує, що реєстрація прав власності за ним на нежитлову будівлю була проведена згідно пункту 41 Порядку № 1127, відповідно до якого для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подаються: документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси; письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність); договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалось у результаті спільної діяльності).
Відповідач стверджує, що ОСОБА_2 , як замовник, надав державному реєстратору документ, який відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта - Акт про готовність об`єкту до експлуатації від 28.05.1998, виданий Інспекцією ДАБК виконкому ОР; технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. При цьому відповідач акцентує, що ОСОБА_2 , є особою, яка отримувала вказаний акт, а не складала та видавала його.
Заперечуючи проти посилання Прокурора на вимоги ст.ст. 27, 29, 30, 31, 34-37, 39 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", як на спеціальний нормативний акт у галузі визначення містобудівної документації, відповідач зазначає, що наведений Закон набув чинності 12.03.2011, тобто, після видачі ОСОБА_2 акту про готовність об`єкту до експлуатації від 28.05.1998, а тому в силу статті 58 Конституції України, не поширює свою дію на правовідносини, що виникли до його прийняття.
В свою чергу, відповідач також зауважує, що згідно ДБН А.3.1-3-94 "Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів", затверджених наказом Державного комітету України у справах містобудування та архітектури № 48 від 05.10.1994 (втратили чинність 18.10.2004), був встановлений порядок, основні вимоги і умови прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів незалежно від їх форми власності та призначення, способів проведення будівельних робіт.
Згідно пункту 3.1. ДБН А.3.1-3-94 порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, які не є державною власністю, встановлюється Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями за погодженням з Державним комітетом будівництва, архітектури та житлової політики України. Ці об`єкти приймаються в експлуатацію за рішенням державних технічних комісій.
За пунктами 3.2, 3.9 ДБН А.3.1-3-94 визначено, що державні технічні комісії призначаються районними, районними міста Києва, Севастопольською міською державними адміністраціями та виконавчими органами міст обласного підпорядкування. Результатом роботи державної технічної комісії є складання і підписання акта державної технічної комісії, в якому приймається рішення про введення об`єкта в експлуатацію.
Тобто, на переконання відповідача, Акт про готовність об`єкту до експлуатації є саме тим документом, яким підтверджується факт прийняття до експлуатації побудованого об`єкту, тому твердження Прокурора, що Акт про готовність об`єкту до експлуатації від 28.05.1998 уповноваженими органами міської ради не видавався є маніпулятивним, адже з листа Департаменту архівної справи та діловодства Одеської міської ради № 507-11.1-31 від 27.03.2024 вбачається, що в перевірених документах Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради за 1998 рік акт відсутній. А відсутність у департаменті акту не є належним підтвердженням невидачі відповідного документа.
При цьому відповідач звертає увагу на те, що форма Акту про готовність об`єкту до експлуатації від 28.05.1998 повністю відповідає визначеній в додатку 4 до ДБН А.3.1-3-94, формі акту державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництвом об`єкта до експлуатації.
Окрім іншого, відповідач звертає увагу на те, що на виконання вимог пункту 3.1. ДБН А.3.1-3-94 Прокурором не було наведено жодного акту нормативно-правового характеру про визначеного пунктом 3.1. ДБН А.3.1-3-94 орган з правом надання повноважень на унормування порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, які не є державною власністю, та що визначав порядок затвердження акту про готовність об`єкта до експлуатації, у тому числі, того органу, що зазначено в листі Департаменту архівної справи та діловодства Одеської міської ради листом від 10.09.2024 № 1489-11.1-31 (Малиновська районна адміністрація виконкому Одеської міської ради).
Також відповідач звертає увагу на те, що згідно "Переліку типових документів, що утворюються в діяльності органів державної влади та місцевого самоврядування, інших установ, організацій і підприємств, із зазначенням термінів зберігання документів", затвердженого наказом Головного архівного управління при КМУ № 11а від 31.03.1997, постійному зберіганню підлягають акти рішення, доповідні записки, довідки про прийом в експлуатацію закінчених об`єктів будівництва тільки для об`єктів загальнодержавного значення, а для інших на протязі 5 років.
Таким чином, відповідач вважає, що цілком логічно, що лист Департаменту архівної справи та діловодства Одеської міської ради № 507-11.1-31 від 27.03.2024 та лист Департаменту архівної справи та діловодства Одеської міської ради № 1489-11.1-31 від 10.09.2024 містить відомості про відсутність в архіві запитуваних документів, адже термін їх зберігання сплив 01.01.2004, тобто вже більш як 20 років тому.
Аналогічні зауваження відповідач робить щодо відсутності інформації у Реєстрі будівельної діяльності, який як компонент електронної системи у сфері будівництва, запрацював лише з прийняттям Постанови КМУ № 681 від 23.06.2021 "Деякі питання забезпечення функціонування Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва", тобто вже після складання та видачі акту про прийняття закінченого будівництвом об`єкта до експлуатації від 28.05.1998, а тому, відповідно, такий реєстр не може містити інформацію про вказаний акт.
Що стосується документу, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, визначеного у пункті 41 Порядку №1127, відповідач зазначає, що п. 41 Порядку № 1127 не містить визначення, яким конкретно документом повинно підтверджуватись присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, а тому позиція Державної реєстраційної служби України, викладена в її листі № 165/06-15-13 від 15.04.2013, на переконання відповідача, зводиться до того, що документом, який підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, може бути як рішення органу місцевого самоврядування, так і інший документ, незалежно від форми, виданий відповідним органом, який дає змогу встановити факт присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, зокрема довідки, виписки тощо.
Також відповідач звертає увагу на те, що Прокурор не визначив, що адреса: вулиця Інглезі (25 Чапаєвської Дивізії) 9б в м. Одесі присвоєна іншому наявному об`єкту нерухомості, є зарезервованою адресою тощо.
Таким чином, відповідач вважає, що Акт державної технічної комісії про готовність об`єкта до експлуатації від 28.05.1998 зафіксував адресу побудованої господарської будівлі та з урахуванням позиції Державної реєстраційної служби України в листі № 165/06-15-13 від 15.04.2013 року, стверджує, що наданий ОСОБА_2 перелік документів став законною підставою для проведення державної реєстрації його права власності за пунктом 41 Порядку № 1127.
При цьому відповідач звертає увагу на те, що пунктом 41 Порядку №1127 не визначена необхідність надання документу про виділення земельної ділянки або про наявне право користування/власності на земельну ділянку.
Щодо стверджень Прокурора про порушення приписів Земельного кодексу України відповідач зазначає, що Земельний кодекс України набув чинності 01.01.2002, тобто після складання та видачі Акту державної технічної комісії про готовність об`єкта до експлуатації від 28.05.1998, відповідно порядок, визначений у вказаному нормативному акті не може бути застосований до правовідносин, що виникли раніше його прийняття.
Окрім іншого, відповідач звертає увагу на те, що у ст. 5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції станом на день проведення реєстрації права власності за ОСОБА_2 ) було визначено, що право власності на житловий будинок, будівлю, споруду, а також їх окремі частини, може бути зареєстровано незалежно від того, чи зареєстровано право власності чи інше речове право на земельну ділянку, на якій вони розташовані, а пункт 41 Порядку №1127 не визначав необхідність надання документу про виділення земельної ділянки, наявне право користування/власності на земельну ділянку.
За вказаних підстав, відповідач вважає, що державним реєстратором були дотримані вимоги Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та Порядку № 1127, отже проведена реєстрація права власності за ОСОБА_2 на об`єкт нерухомості є законною. Відповідно, подальше відчуження та реконструкція об`єкту, право власності на яке було зареєстровано у законний спосіб, не містить ознак нікчемності та незаконності.
Отже, враховуючи набуття ОСОБА_2 у законний спосіб прав на вказаний об`єкт - нежитлову будівлю, на переконання відповідача, передбачається, що ОСОБА_1 також набув права на вказаний об`єкт законно, отже й самовільно не займав визначену у позові земельну ділянку.
В обґрунтування зазначеного, відповідач послався на висновки КГС ВС, наведені у справі №910/22093/17 від 21.01.2019, відповідно до яких у вирішенні питання про наявність ознак самовільного зайняття земельної ділянки необхідно враховувати, що саме по собі користування земельною ділянкою без документів, що посвідчують права на неї, не є достатньою підставою для кваліфікації такого використання земельної ділянки як самовільного її зайняття. У вирішенні таких спорів необхідним є встановлення наявності в особи в силу закону права на отримання ділянки у власність чи в користування.
Для констатації відсутності підстав для повернення спірної земельної ділянки достатнім є наявність на такій ділянці нерухомого майна, яке належить відповідачу, та наявність у нього права на оформлення права користування тією частиною земельної ділянки, на якій вказана будівля розміщена, та частиною ділянки, яка необхідна для обслуговування даної нежитлової будівлі.
Відповідач зазначає, що його право на нежитлову будівлю виникло в березні 2025 року, то він, як власник будівлі, відповідно до вимог ч. 11 ст. 120 Земельного кодексу України не позбавлений права звернутися до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування із заявою про передачу йому у власність або користування земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт, що належить йому на праві власності, у порядку, передбаченому ст.ст. 118, 123 або 128 цього Кодексу.
Додатково відповідач визначає, що трактування Прокурором рішення ОМР № 131-VI від 19.10.2016, яким було затверджено План зонування території (зонігу) м. Одеси є однобічним, адже вказане рішення не позбавляє відповідача права, за дотримання певних умов, просити виділити йому земельну ділянку під один із допустимих видів використання в межах території зони Г-4п.
Також відповідач на підтвердження своєї правової позиції посилається на усталену практику Європейського суду з прав людини, зокрема на рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014, "Рисовський проти України" від 20.10.2011, «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017, а саме щодо того, чи ґрунтувалося втручання у право на мирне володіння майном відповідача на національному законі, чи переслідувало воно легітимну мету, що випливає зі змісту статті 1 Першого протоколу Конвенції, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право; чи встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання, 
При цьому, відповідач зауважує, що за змістом статті 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" самовільним зайняттям земельної ділянки є будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Тобто, наявність порядку, що забезпечує власникам будівлі отримати у користування/ власність земельну ділянку під наявною будівлею, спорудою тощо свідчить про відсутність факту самовільного захоплення земельної ділянки.
Враховуючи викладене, відповідач, вважає позовні вимоги Прокурора в інтересах держави в особі ОМР про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні територіальною громадою земельною ділянкою шляхом припинення володіння правом приватної власності, скасування реєстрації декларації та знесення об`єкту самочинного будівництва безпідставними, а позов - не підлягаючим задоволенню.

3. Процесуальні питання, вирішені судом.
19.03.2025 через систему "Електронний суд" до Господарського суду Одеської області заступником керівника Малиновської окружної прокуратури м. Одеси в інтересах держави в особі була подана позовна заява (вх. № 1051/25) та заява про забезпечення позову (вх. № 2-380/25), які того ж дня відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями та протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду були передані на розгляд судді Цісельському О.В.
21.03.2025 ухвалою Господарського суду Одеської області заява Прокурора по забезпечення позову (вх. № 2-380/25 від 19.03.2025) була задоволена, був накладений арешт на нежитлову будівлю, літ "А" площею 28,8 м2 за адресою: м. Одеса, вул. Інглезі, № 9-Б (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1281638851101) та заборонено суб`єктам реєстраційних дій (державним реєстраторам, приватним та державним нотаріусам) вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо зазначеної нежитлової будівлі.
24.03.2025 ухвалою Господарського суду Одеської області позовна заява (вх. № 1051/25 від 19.03.2025) була прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі №916/1023/25, постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання суду було призначено на 11:40 год. 17.04.2025, а також ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача, про що прокурор, позивач та відповідач повідомлені до їх електронних кабінетів в системі ЄСІТС, а треті особи (відповідача) повідомлені шляхом направлення ухвали суду на їх поштові адреси.
16.04.2025 відповідач через систему "Електронний суд" подав клопотання (вх. № 12386/25 від 17.04.2025), в якому просив суд закрити провадження у справі, оскільки спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.
17.04.2025 у підготовчому засіданні судом, з урахуванням усного клопотанням Прокурора про надання йому часу для ознайомлення з клопотанням відповідача (вх. № 12386/25 від 17.04.2025), була постановлена протокольна ухвала про перерву у підготовчому засіданні до 10:40 год 06.05.2025.
22.04.2025 ухвалою Господарського суду, постановленою в порядку ст.120 ГПК України, відповідач був повідомлений про дату та час наступного підготовчого засідання, через його електронний кабінет у ЄСІТС та треті особи (відповідача) поштовими повідомленням на їх поштові адреси.
24.04.2025 через систему "Електронний суд" Прокурор подав заперечення проти клопотання відповідача про закриття провадження у справі (вх. № 13204/25) та заяву про заміну відповідача, предмету позову та залучення третьої особи на стороні відповідача (вх. № 13217/25), які судом були долучені до матеріалів справи.
06.05.2025 у підготовчому засіданні суд розглянув заяву Прокурора (вх. № 13217/25 від 24.04.2025), заслухав думку присутніх учасників справи і за наслідками обговорення постановив протокольну ухвалу про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимого щодо позову на стороні відповідача – ОСОБА_1 , інші питання заяви залишені судом на розгляді, також судом було запропоновано позивачу надати суду письмові пояснення щодо поданої прокурором заяви (вх. № 13217/25 від 24.04.2025) в частині заміни відповідача та зміни предмету позову, у зв`язку із чим судом була постановлена протокольна ухвала про перерву у підготовчому засіданні до 12:40 год 20.05.2025.
Того ж дня, ухвалою Господарського суду, постановленою в порядку ст.120 ГПК України, відповідач був повідомлений про дату та час розгляду справи по суті, через його електронний кабінет у ЄСІТС та треті особи (відповідача) поштовими повідомленням на їх поштові адреси.
20.05.2025 позивач через систему "Електронний суд" подав письмові пояснення (вх. № 15992/25), в яких заяву Прокурора про заміну відповідача, зміну предмету позову та залучення третьої особи (вх. № 13217/25 від 24.04.2025) просив задовольнити. 
У підготовчому засіданні 20.05.2025 судом були розглянуті письмові пояснення позивача, заява Прокурора (вх. № 13217/25 від 24.04.2025) про заміну відповідача та зміну предмету позову, вислухані думки присутніх учасників судового засідання та, після оголошення перерви в засіданні, судом була проголошена скорочена ухвала, якою заява Прокурора вх. № 13217/25 від 24.04.2025) була задоволена частково, здійснена заміна первісного відповідача по даній справі ТОВ "Газ Сервіс Південь" на належного відповідача – ОСОБА_1 , змінений процесуальний статус ТОВ "Газ Сервіс Південь" та залучено його до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, вирішено подальший розгляд справи здійснювати в межах заявлених позовних вимог з урахуванням заміни первісного відповідача належним відповідачем та строк проведення підготовчого провадження у справі продовжений за ініціативою суду на 30 днів, підготовче засідання суду було відкладене на 11:40 год 05.06.2025.
Того ж дня судом була складена та підписана повна ухвала, яка була направлена учасникам справі відповідно до приписів ГПК України до їх електронних кабінетів у ЄСІТС та поштовими повідомленням на їх поштові адреси.
04.06.2025 відповідач через систему "Електронний суд" подав клопотання (вх. № 17845/25 від 05.062025), в якому просив суд закрити провадження у справі у зв`язку із непідсудністю даної справи господарському суду.
05.06.2025 підготовче засідання суду не відбулось у зв`язку з оголошенням системою цивільної оборони у м. Одеса та Одеській області повітряної тривоги.
06.06.2025 ухвалою Господарського суду, підготовче засідання суду було призначене об 11:40 год 17.06.2025, про що учасники справи були повідомлені через їх електронні кабінети у ЄСІТС та поштовими повідомленням на поштові адреси.
17.06.2025 у підготовчому засіданні суд розглянув клопотання відповідача (вх. № 17845/25 від 05.062025), заслухав думку присутніх учасників справи і за наслідками обговорення залишив клопотання відповідача щодо закриття провадження у справі на розгляді, у зв`язку із чим судом була постановлена протокольна ухвала про перерву у підготовчому засіданні у межах розумних строків до 15:00 год 26.06.2025.
Того ж дня, ухвалою Господарського суду, постановленою в порядку ст. 120 ГПК України, учасники справи були повідомлені через їх електронні кабінети у ЄСІТС та поштовими повідомленням на поштові адреси.
25.06.2025 Прокурор через систему "Електронний суд" подав заперечення проти закриття провадження у справі (вх. № 20106/25), які судом були долучені до матеріалів справи.
26.06.2025 у підготовчому засіданні суд розглянув клопотання відповідача (вх. № 17845/25 від 05.062025), заслухав думку присутніх учасників справи щодо закриття провадження у справі і за наслідками обговорення постановив протокольну ухвалу, якою відмовив у задоволені клопотання відповідача щодо закриття провадження у справі, встановив учасникам справи строки на подання заяв по суті спору, у зв`язку із чим судом була постановлена протокольна ухвала про перерву у підготовчому засіданні у межах розумних строків до 11:00 год 15.07.2025.
27.06.2025 ухвалою Господарського суду, постановленою в порядку ст. 120 ГПК України, треті особи (відповідача) були повідомлені через їх електронні кабінети у ЄСІТС та поштовими повідомленням на поштові адреси про наступний час та дату підготовчого засідання.
11.07.2025 відповідач через систему "Електронний суд" подав відзив на позов (вх. № 22094/25 від 14.07.2025), який судом був долучений до матеріалів справи.
14.07.2025 Прокурор через систему "Електронний суд" подав заяву про зміну предмету позову (вх. № 22336/25 від 15.07.2025).
15.07.2025 у підготовчому засіданні суд залишив без розгляду відзив відповідача на позов (вх. № 22094/25 від 14.07.2025), оскільки він був поданий до суду з пропуском процесуального строку, встановленого судом у підготовчому засіданні 26.06.2025, без відповідного клопотання відповідача про поновлення судом строків на його подання, розглянув заяву Прокурора про зміну предмету позову (вх. № 22336/25 від 15.07.2025), заслухав думку присутніх учасників справи, залучив заяву прокурора до матеріалів справи, та у зв`язку із неознайомленням відповідача із заявою прокурора та бажанням викласти свої заперечення, суд постановив протокольну ухвалу про перерву у підготовчому засіданні у межах розумних строків до 11:00 год 07.08.2025.
17.07.2025 ухвалою Господарського суду, постановленою в порядку ст. 120 ГПК України, треті особи (відповідача) були повідомлені через їх електронні кабінети у ЄСІТС та поштовими повідомленням на поштові адреси про наступний час та дату підготовчого засідання.
28.07.2025 відповідач через систему "Електронний суд" знову подав відзив на позов (вх. № 23777/25 від 29.07.2025), який судом долучений до матеріалів справи.
05.08.2025 Прокурор через систему "Електронний суд" подав відповідь на відзив (вх. № 24523/25), яка судом долучена до матеріалів справи.
07.08.2025 підготовче засідання суду не відбулось у зв`язку з перебуванням судді Цісельського О.В. на лікарняному з 31.07.2025.
08.08.2025 ухвалою Господарського суду підготовче засідання суду було призначене о 14:20 год 19.08.2025, про що учасники справи були повідомлені через їх електронні кабінети у ЄСІТС та поштовими повідомленням на поштові адреси.
19.08.2025 підготовче засідання суду не відбулось у зв`язку анонімним повідомленням про мінування адміністративної будівлі суду.
20.08.2025 ухвалою Господарського суду підготовче засідання суду було призначене о 10:40 год 09.09.2025, про що учасники справи були повідомлені через їх електронні кабінети у ЄСІТС та поштовими повідомленнями на поштові адреси.
09.09.2025 у підготовчому засіданні, після вирішення всіх питань, передбачених ст. 182 ГПК України, судом була постановлена протокольна ухвала про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи до судового розгляду по суті на 15:00 год 07.10.2025.
11.09.2025 ухвалою Господарського суду, постановленою в порядку ст. 120 ГПК України, треті особи (відповідача) були повідомлені через їх електронні кабінети у ЄСІТС та поштовими повідомленнями на поштові адреси про наступний час та дату підготовчого засідання.
07.10.2025 у судовому засіданні, у зв`язку із розглядом Великою Палатою Верховного Суду справи № 908/2388/21, правовідносини в якій є схожими із тими, що розглядаються у справі № 916/1023/25, суд постановив протокольну ухвалу про повернення на стадію підготовчого провадження, після чого оголосив перерву для вирішення питання щодо подальшого руху справи. Після перерви судом була проголошена скорочена ухвала про зупинення провадження у справі № 916/1023/25 до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 908/2388/21 та оприлюднення повного тексту судового рішення, ухваленого за результатами такого розгляду.
Того ж дня судом була складена та підписана повна ухвала.
19.02.2026 через систему "Електронний суд" Прокурор подав клопотання (вх. № 6100/26) про поновлення провадження у справі, оскільки 12.02.2026 у Єдиному державному реєстрі судових рішень був опублікований повний текст постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.12.2025 у справі № 908/2388/21.
20.02.2026 ухвалою Господарського суду провадження у справі №916/1023/25 було поновлено, підготовче засідання призначене на 10:40 год 12.03.2026, про що учасники справи були повідомлені через їх електронні кабінети у ЄСІТС та поштовими повідомленнями на поштові адреси про наступний час та дату підготовчого засідання.
12.03.2025 у підготовчому засіданні, у зв`язку із неявкою відповідача та третіх осіб (відповідача) та відсутністю відомостей щодо їх належного повідомлення, судом була постановлена протокольна ухвала про перерву у підготовчому засіданні до 10:00 год 26.03..2026.
13.03.2026 ухвалою Господарського суду, постановленою в порядку ст. 120 ГПК України, відповідач та треті особи (відповідача) були повідомлені через їх електронний кабінет у ЄСІТС та поштовими повідомленнями на поштові адреси про наступний час та дату підготовчого засідання.
26.03.2026 у підготовчому засіданні, з`ясувавши думку присутніх учасників справи, після вирішення всіх питань, передбачених ст. 182 ГПК України, судом була постановлена протокольна ухвала про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи до судового розгляду по суті на 14:20 год 23.04.2026 та визначена резервні час та дата на 11:00 год 05.05.2026.
Того ж дня, ухвалою Господарського суду, постановленою в порядку ст. 120 ГПК України, відповідач та треті особи (відповідача) були повідомлені через їх електронний кабінет у ЄСІТС та поштовими повідомленнями на поштові адреси про час та дату розгляду справи по суті.
23.04.2025 судове засідання суду не відбулось у зв`язку з перебуванням судді Цісельського О.В. на лікарняному з 07.04.2026.
24.04.2026 ухвалою Господарського суду Одеської області засідання суду з розгляду справи по суті було призначене об 14:40 год 12.05.2025, про що учасники справи були повідомлені через їх електронні кабінети у ЄСІТС та поштовими повідомленнями на поштові адреси.
12.05.2026 у судовому розгляді справи по суті Прокурор та позивач виступили із вступними промовами, після чого судом була постановлена протокольна ухвала про перерву в судовому засіданні до 14:20 год 09.06.2026.
13.06.2026 ухвалою Господарського суду, постановленою в порядку ст. 120 ГПК України, відповідач та треті особи (відповідача) були повідомлені через їх електронний кабінет у ЄСІТС та поштовими повідомленнями на поштові адреси про наступний час та дату підготовчого засідання.
09.06.2026 у судовому розгляді справи по суті, у зв`язку зі сповіщенням системи цивільної оборони м. Одеси та Одеської області повітряної тривоги, судом була постановлена протокольна ухвала про перерву в судовому засіданні до 12:40 год 25.06.2026.
10.06.2026 ухвалою Господарського суду, постановленою в порядку ст. 120 ГПК України, відповідач та треті особи (відповідача) були повідомлені через їх електронний кабінет у ЄСІТС та поштовими повідомленнями на поштові адреси про наступний час та дату підготовчого засідання.
25.06.2026 у судовому засіданні з розгляду справи по суті присутні учасники справи виступили у судових дебатах, судом був завершений розгляд справи по суті, повідомлено про перехід до стадії ухвалення судового рішення та про час і дату його проголошення.
Прокурор у своїй вступній промові та судових дебатах заявлені позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених у заявах по суті спору та усних поясненнях, просив суд позов задовольнити повністю.
Представник позивача (Одеської міської ради) у своїй вступній промові та судових дебатах позовні вимоги, заявлені прокурором, підтримав, просив суд їх задовольнити у повному обсязі.
Відповідач ( ОСОБА_1 ) про час та дату розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, про що свідчать наявні в матеріалах справи довідки про доставку електронного документу (копій ухвал суду) до електронного кабінету його адвоката у ЄСІТС, проте, його представник у судові засідання не з`являвся, про поважність підстав неявки суд не повідомляв. Як вбачається з відзиву на позов, проти позовних вимог прокурора заперечував. Просив суд в їх задоволені відмовити.
Треті особи (відповідача) 1-5 ( ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ТОВ "Газ Сервіс Південь") про час та дату розгляду справи повідомлялися своєчасно та належним чином, про що свідчать наявні в матеріалах справи поштові повідомлення, направлені судом на офіційну поштову адресу третіх осіб (відповідача) 1-4 та повернуті до суду з відміткою про відсутність їх за вказаною адресою, а також наявними в матеріалах справи довідками про доставку електронного документу (копій ухвал суду) до електронного кабінету третьої особи (відповідача) 5 у ЄСІТС, проте їх представники у судові засідання не з`являлися, про поважність підстав неявки суд не повідомили, своєї правової позиції щодо позову суду не навели.
Згідно з абз.1 ч.6 ст.6 ГПК України адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, зареєстровані за законодавством України як юридичні особи, їх територіальні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи, зареєстровані за законодавством України, реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку.
Відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 242 ГПУ України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.
Згідно з ч. 11 ст. 242 ГПК України, якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасника справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Отже, суд належним чином повідомляв відповідача та третіх осіб про дату, час та місце розгляду справи у розумінні норм ГПК України, оскільки судом вжито достатніх заходів для належного сповіщення зазначених учасників справи.
Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Саме до таких висновків прийшов ВС КГС у своїй постанові у справі № 911/1163/17 від 03.03.2018.
Враховуючи належне повідомлення відповідача та третіх осіб (відповідача) про час, дату та місце судових засідань, а також враховуючи розумні строки розгляду справи, суд дійшов висновку про їх належне повідомлення та можливість розглянути справу за відсутності їх представників.
Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні та достатні умови для доведення ними своїх правових позицій, надання доказів, які, на думку учасників справи, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень, та надано достатньо часу для підготовки до судового засідання тощо. 
Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.
Щодо строку розгляду справи суд зауважує, що при здійсненні правосуддя суд має виходити з необхідності дотримання основних засад господарського судочинства, зазначених в ст. 2, 4 Господарського процесуального кодексу України стосовно забезпечення права сторін на розгляд справ у господарському суді після їх звернення до нього у встановленому порядку, гарантованому чинним законодавством та всебічно забезпечити дотримання справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення судом спорів з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (надалі – Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. 
Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема, "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.
Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнов проти України", відповідно до якого в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.
Разом з цим, на підставі Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні" та подальших Указів Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" починаючи з 24.02.2022 на території України діє режим воєнного стану.
При цьому, згідно Рекомендацій прийнятих Радою суддів України щодо роботи судів в умовах воєнного стану, при визначенні умов роботи суду у воєнний час, рекомендовано керуватися реальною поточною обстановкою, що склалася в регіоні. У випадку загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників апарату суду, суддів оперативно приймати рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом до усунення обставин, які зумовили припинення розгляду справ.
У зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 34, 38, 39, 41 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану".
Разом з цим, відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
При цьому, суди повинні забезпечувати безпеку учасників судового провадження, запобігти створенню перешкод для реалізації ними права на судовий захист та визначених законом процесуальних прав в умовах воєнного стану, коли реалізація учасниками справи своїх прав і обов`язків є суттєво ускладненою. Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб.
Право особи на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення від 07.07.1989 Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії".
За приписами статті 8 Конституції України та статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.
Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку "розумності строку" розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.
Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.
ЄСПЛ щодо тлумачення положення "розумний строк" в рішенні у справі "Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства" роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.
Окрім того, ЄСПЛ в вищенаведеному рішенні зазначив, що [..] очевидно, для кожної справи буде свій прийнятний строк, і встановлення кількісного обмеження, чинного для будь-якої ситуації, було б штучним. Суд неодноразово визнавав, що неможливо тлумачити поняття розумного строку як фіксовану кількість днів, тижнів тощо (рішення у справі "Штеґмюллер проти Авторії").
У справі "Bellet v. France" ЄСПЛ зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".
У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. 
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував на те, що "при застосуванні процедурних правил, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом" (див. рішення у справах "Walchli v. France" від 26.07.2007 та "ТОВ "Фріда" проти України" від 08.12.2016).
При оцінці розумності строків розгляду справи, на переконання суду також слід враховувати те, що російські війська систематично здійснюють масовані ракетні та дронові обстріли м. Одеси, де розташований Господарський суд Одеської області, у зв`язку із чим періодично виникає загроза безпеці як учасників судового процесу, так і працівників господарського суду, що безпосередньо впливає на нормальну роботу суду та строки розгляду справи. 
На підставі вищевикладеного, суд звертає увагу, що враховуючи наявність загрози, у зв`язку зі збройною агресією збоку РФ, на підставі чого введено в Україні воєнний стан, поточну обстановку, що склалася в місті Одесі, постійні повітряні тривоги, які впливають на виготовлення процесуальних документів, наявної беззаперечної та відкритої інформації щодо постійних обстрілів всієї країни, відсутність електроенергії та перебої у системі опалення у зв`язку з пошкодженням обладнання, після масованих ракетних обстрілів, з метою всебічного, повного, об`єктивного розгляду справи, задля забезпечення сторонам конституційного права на судовий захист, приймаючи до уваги наведені положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, задля ефективної реалізації сторонами своїх процесуальних прав, необхідності забезпечення реалізації процесуальних прав та обов`язків учасників справи, їх належного та безпечного доступу до правосуддя, суд був вимушений вийти за межі граничного процесуального строку розгляду даної справи, здійснивши її розгляд у розумний строк, застосувавши ст. ст. 2, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3 Конституції України та ст.ст. 2, 11 ГПК України.
З урахуванням викладеного, за об`єктивних обставин розгляд даної позовної заяви був здійснений судом без невиправданих зволікань настільки швидко, наскільки це було можливим за вказаних умов, у межах розумного строку в контексті положень ГПК України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до ст.ст.209, 210 ГПК України судом були з`ясовані всі обставини, на які учасники справи посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, а також безпосередньо досліджені всі докази, наявні в матеріалах справи та їм надана відповідна оцінка.
29.06.2026 відповідно до ч.1 ст.219 та ст. 240 ГПК України, в присутності прокурора та представника позивача судом було проголошено скорочене судове рішення та повідомлено про дату складання повного тексту судового рішення.

4. Фактичні обставини справи. 
28.05.1998 державною технічною комісією був складений Акт про готовність завершеного будівництвом об`єкта до експлуатації, відповідно до якого комісія встановила: що нежитлова будівля, загальною площею 28,0 м2, розташована за адресою АДРЕСА_9 , готова до введення в експлуатацію; що цей акт може бути підставою для реєстрації у відповідних органах об`єкта як колективної або приватної власності юридичних та фізичних осіб, а також у державних органах статистики (т.с.1, а.с. 70). Замовником будівництва в акті зазначений ОСОБА_9 .
22.05.2017 на замовлення ОСОБА_2 ФОП Земляним В.В. був виготовлений технічний паспорт на нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_6 , в якому у Схематичному плані земельної ділянки на нежитлову будівлю, загальна площа земельної ділянки складає 270 м2, а відповідно до експлікації приміщень до плану поверхів будинку, загальна площа нежитлової будівлі – 26,0 м2 (т.с. 1, а.с. 73).
21.06.2017 державним реєстратором КП "Регіональне бюро державної реєстрації" Новоселівської сільської ради Одеської області на підставі технічного паспорту, виданого 22.05.2017 ФОП Земляним В.В., та акту про готовність об`єкта до експлуатації від 28.05.1998, виданого ДАБК виконкому Одеської міської ради, було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (із відкриттям розділу) індексний номер 35798511 про реєстрацію права власності на нежитлову будівлю, загальною площею 26 м2 за адресою: АДРЕСА_7 за ОСОБА_2 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1281638851101.
10.08.2017 між ОСОБА_10 , який діє від імені ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_11 були укладені договори купівлі-продажу (т.с. 1, а.с. 74, 75), посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу (надалі - ОМНО) Чередниченко Г.А. та зареєстровані за № 1028, 1025, відповідно до п.1.1 яких продавець передав у власність, а покупець прийняв у власність 53/100 та 47/10 часток нежитлової будівлі, загальною площею 26 м2, що розташована за адресою АДРЕСА_7 , і зобов`язується сплатити її вартість за ціною та на умовах, встановлених цим договором.
У пункті 4 цього договору представник продавця засвідчив, зокрема, що самовільних переобладнань не має і від покупця не приховано обставини, які мають істотне значення для цього договору.
11.08.2017 державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом ОМНО Чередниченко Г.А. були прийняті рішення №№ 36571373, 36576886 (т.с. 1, а.с 76, 77) про проведення державної реєстрації права власності на частки 47/100 та 53/100 на нежитлову будівлю (реєстраційний номер 1281638851101), що розташована за адресою: АДРЕСА_6 , кадастровий номер (не зазначений) за ОСОБА_3 , про що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно були внесені відповідні відомості (т.с. 1, а.с 78, 79).
29.12.2017 між ОСОБА_11 (продавець) та ОСОБА_4 (покупець) був укладений договір купівлі-продажу нерухомості (т.с. 1, а.с. 80, 81), посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Чернягіною Н.С., зареєстрований за № 1062, відповідно до п.1.1 якого продавець передав (продав) у власність, а покупець прийняла (купила) у власність 53/100 частки нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 , в цілому загальною площею 26 м2 та сплатила за неї певну суму, зазначену у п.2.1 цього договору.
Відповідно до п.1.3. договору продавець стверджує, що згідно наявних у відділі Книг реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі, других примірників державних актів та примірників договорів оренди землі станом на 31.12.2012 року не зареєстровано право власності (користування) на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_7 за ОСОБА_3 , що підтверджується Інформацією за № 919/142-17 від 17.11.2017 року, виданою Відділом у м. Одесі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області.
У пункті 4.1. договору вказано, що продавець гарантує, зокрема, що: незастережних недоліків, які знижують можливість використання за цільовим призначенням, зазначеного у договорі об`єкту нерухомого майна, немає; від покупця не приховано обставин, які мають істотне значенні для цього договору... продавець свідчить та гарантує, що самовільних переобладнань, перепланувань, добудов, перебудов, реконструкції щодо нерухомого майна, він не здійснював, тощо.
Згідно п. 7.1. договору нотаріусом доведений сторонам загальний зміст законодавства України, зокрема, ст. 120 Земельного кодексу України, ст.ст. 215, 216, 228,232, 234-236, 377, 658, 679 Цивільного кодексу України.
У пункті 7.2. договору сторони зазначили, зокрема, що договір не носить характеру удаваного правочину, а також не є зловмисним, про що свідчать їх особисті підписи на договорі.
Того ж дня між ОСОБА_11 (продавець) та ОСОБА_5 (покупець) був укладений договір купівлі-продажу нерухомості (т.с. 1, а.с. 82, 83), посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Чернягіною Н.С., зареєстрований за № 1060, відповідно до п.1.1 якого продавець передав (продав) у власність, а покупець прийняла (купила) у власність 53/100 частки нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 , в цілому загальною площею 26 м2 та сплатила за неї певну суму, зазначену у п.2.1 цього договору.
Інші умови цього договору (за винятком п.2.1. та п. 2.4 договору) є тотожними, умовам договору купівлі продажу, укладеному між ОСОБА_11 (продавець) та ОСОБА_4 (покупець).
29.12.2017 приватним нотаріусом ОМНО Чернягіною Н.С. була проведена державна реєстрація права спільної часткової власності на 47/100 за ОСОБА_7 (індексний номер рішення 39089678) та на 53/100 частки за ОСОБА_5 (індексний номер рішення 39089126) у нежитловій будівлі, загальною площею 26 м2,що знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 , відповідно (т.с. 1, а.с 86,87).
03.01.2017 державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом ОМНО Чередниченко Г.А. були прийняті рішення №№ 39089678, 39089126 (т.с. 1, а.с 84, 85) про проведення державної реєстрації права спільної часткової власності на частки 47/100 та 53/100 на нежитлову будівлю (реєстр. № 1281638851101), що розташована за адресою: АДРЕСА_6 , кадастровий номер (не зазначений) за ОСОБА_4 та ОСОБА_12 , про що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно були внесені відповідні відомості (т.с. 1, а.с 84, 85).
18.01.2018 Управлінням ДАБК було зареєстровано Повідомлення про початок виконання будівельних робіт, щодо об`єктів за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1) ОД 61180181278 про реконструкцію нежитлової будівлі без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані за адресою: АДРЕСА_7 (т.с. 1, звор стор. а.с. 133-135).
01.02.2018 Управлінням ДАБК ОМР була зареєстрована Декларація про готовність об`єкта до експлуатації ОД 141180331580 (т.с. зв.стор. а.с. 129-133), яка розміщена на Порталі Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва (https://e-construction.gov.ua/dabi_history_public_card/view=2860394407264257296) і з якої вбачається, що на підставі замовлення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у період з 18.01.2018 по 26.01.2018 була проведена реконструкція нежитлової будівлі без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані за адресою: АДРЕСА_7 . Код будівлі: 1220.9. Будівлі для конторських та адміністративних цілей інші; у розділі "адреса об`єкта згідно містобудівними умовами" інформація не зазначена; у розділі "Документ, що засвідчує право власності чи користування земельною ділянкою" зазначено - реконструкція та ін. без зміни розмірів - не зазначається; у розділі "Техніко-економічні показника" зазначено, що загальна площа об`єкта складає 28,8м2, кількість поверхів – 1 (один).
07.02.2018 на замовлення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ТОВ "Одеське БТІ" був виготовлений Технічний паспорт № 36/18 на громадський будинок на нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_6 , в якому у Схематичному плані земельної ділянки на нежитлову будівлю, загальна площа земельної ділянки складає 37 м2, а відповідно до експлікації приміщень до плану поверхів будинку, загальна площа нежитлової будівлі – 28,8 м2 (т.с.1, а.с. 89-91).
09.02.2018 державним реєстратором прав на нерухоме майно Юридичного департаменту ОМР було прийнято рішення № 39603396 про внесення змін до запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 1281638851101, на підставі заяви ОСОБА_5 від 09.02.2018, технічного паспорту № 36/18 від 07.02.2018, виданого ТОВ "Одеське БТІ", декларації про готовність об`єкта до експлуатації № ОД 141180331580 від 02.02.2018, виданої Управлінням ДАБК ОМР, відповідно до якого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно була проведена реєстрація змін до відомостей про об`єкт нерухомого майна - нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_6 в частині зміни площі будівлі з 26 м2 на 28,8 м2.
17.03.2020 ОСОБА_12 та ОСОБА_4 звернулись до Одеського міського голови із заявою (вх. № 34-Ко-2399) про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки орієнтованою площею 0,0700 га для розміщення та обслуговування автомийки та автозаправної станції за адресою: АДРЕСА_6 (т.с. 1, а.с 141).
У листі Департаменту архітектури та містобудування ОМР № 01-11/1502-141оп від 18.05.2020 зазначено, що земельна ділянка розташована за адресою: АДРЕСА_6 відповідно до плану зонування території (зонінгу) м. Одеси, затвердженого рішенням ОМР № 1316-VІІ від 19.10.2016, частково розташована в проектній громадській зоні Г-4п (культурна та спортивна зона), частково в зоні транспортної інфраструктури ТР-2 (в червоних лініях вул. Інглезі). Одним із допустимих видів використання території зони Г-4п є розміщення автомийок та окремо розташованих автозаправних станцій, при дотриманні необхідних розривів від споруд переважного та супутнього видів використання. Розміщення автозаправної станції в зоні ТР-2 не передбачено. 
03.04.2020 Департамент комунальної власності ОМР листом за № 01-26/419 (т.с. 1, а.с зв.стор. а.с 140) повідомив ОСОБА_12 та ОСОБА_4 про перелік необхідної документації, які повинні надати заявники для розгляду їх питання, а також повідомив про те, що остаточне рішення про надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки приймається ОМР у межах її компетенції.
23.12.2021 на підставі рішення загальних зборів учасників ТОВ "Газ Сервіс Південь", оформленого протоколом № 23/12 та посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Петровсьою О.В. (за реєстр. №№ 1527,1528,1529) (т.с. 1, а.с 100), до складу учасників Товариства були включені ОСОБА_5 з внеском до статутного капіталу у негрошовій формі 53/100 частки нежитлової будівлі та ОСОБА_4 з внеском до статутного капіталу 47/100 частки нежитлової будівлі розташованої за адресою: АДРЕСА_7 загальною площею 26,0 м2; затверджена грошова оцінка вартості негрошового вкладу нових учасників; збільшений розмір статутного капіталу Товариства та перерозподілені частки учасників у статутному капіталі Товариства, тощо.
18.01.2022 за Актами прийому-передачі майна № 1 та № 2, посвідченими приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Петровською О.В. (за зареєстр. №№ 40,41,42,43) ОСОБА_5 та ОСОБА_4 передали до статутного капіталу ТОВ "Газ Сервіс Південь" належні їм частки нежитлової будівлі за адресою: м. Одеса, вул. Інглезі (25-ї Чапаєвської Дивізії), 9б, в цілому загальною площею 28,0 м2 (т.с . 1, а.с. 98,99).
18.01.2022 на підставі рішення державного реєстратора приватного нотаріуса ОМНО Петровської О.В. (індексний номер 62994642 від 21.01.2022) (т.с. 1, а.с. 95) до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно була проведена державна реєстрація права приватної власності ТОВ "Газ Сервіс Південь" на 47/100 та на 53/100 часток нежитлової будівлі, загальною площею 28,8 м2 за адресою: м. Одеса, вул. Інглезі (25-ї Чапаєвської Дивізії), 9б (т.с. 96, 97).
15.08.2022 ПП "Південь Проект Буд" у листі б/н зазначило: за результатами проведення технічної інвентаризації, було встановлено що за адресою: м. Одеса, вул. Інглезі (25-ї Чапаєвської Дивізії), 9б розташована нежитлова будівля літ. "А", загальною площею 28,8 м2 та два об`єкти благоустрою - "мостіння І", вимощене тротуарною плиткою та "цистерна ІІ" – металева; відповідно до п.1,6,14 Постанови КМУ № 406 від 07.07.2017 роботи з переобладнання та перепланування нежитлового будинку, будівлі, споруди, приміщення в них, виконання яких не передбачає втручання в огороджувальні та несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування не потребують документів, що дають право на їх виконання та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію. 
16.08.2022 ПП "Південь Проект Буд" на замовлення ТОВ "Газ Сервіс Південь" у Єдиній державній електронній системі у сфері будівництва був створений Технічний паспорт на громадський будинок (реєстр № ТІ01:6114-5922-9797-7005) за адресою: Одеська обл., Одеський р-н, Одеська територіальна громада, м. Одеса (станом на 01.01.2021), вул. Інглезі, 9б (т.с. 1, а.с104).
У Витязі з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації ЄДЕССБ зазначено, що загальна площа нежитлової будівлі з господарськими спорудами літ. "А", що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Інглезі, 9б, складає 28,8 м2 (т.с. 1, зв.стор. а.с 104, а.с. 105). 
17.08.2022 державним реєстратором прав на нерухоме майно Василівської сільради Болградського р-ну Одеської обл. було прийнято рішення № 64520596 про державну реєстрацію права власності на нежитлову будівлю з реєстр. № 1281638851101, що розташована за адресою: Одеська обл., м. Одеса, вул. Інглезі, 9б, кадастровий номер земельної ділянки не вказаний, за ТОВ "Газ Сервіс Південь", відповідно до якого були внесені зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, індексний номер рішення: 64520596 від 17.08.2022, та до документів, які були підставою для державної реєстрації, додано довідку б/н від 15.08.2022, видану ПП "Південь Проект Буд" та Технічний паспорт від 16.08.2022, виготовлений ПП "Південь Проект Буд".
25.05.2023 ТОВ "Одеське БТІ" на замовлення ТОВ "Газ Сервіс Південь" у Єдиній державній електронній системі у сфері будівництва був створений Технічний паспорт на громадський будинок (реєстр № ТІ01:9937-0816-6571-7894) за адресою: Одеська обл., Одеський р-н, Одеська територіальна громада, м. Одеса (станом на 01.01.2021), вул. Інглезі, 9б (т.с. 1, а.с107).
У Витязі з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації ЄДЕССБ у розділі "Об`єкти технічної інвентаризації" та додатку до Витягу "Експлікація до схеми розташування будівель та споруд" зазначено, що загальна площа земельної ділянки, на якій розташована нежитлова будівля площа за(будови) становить 523 м2, а відповідно до "Характеристики громадського будинку з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами" до складу об`єкту нерухомості, розташованого за адресою: Одеська обл., Одеський р-н, Одеська територіальна громада, м. Одеса (станом на 01.01.2021), вул. Інглезі, 9б входять: літ. "А"- нежитлова будівля, І - мостіння, ІІ – металева цистерна, ІІІ – бетонне покриття, № 1 – огорожа (т.с. 1, зв.стор. а.с 107 - а.с. 112).
26.05.2023 державним реєстратором Василівської сільської ради Болградського району Одеської області на підставі рішення (індексний № 67777006 від 27.05.2023) (т.с.1, а.с106) були внесені зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, шляхом заміни довідки б/н від 15.08.2022, виданої ПП "Південь Проект Буд", технічного паспорту від 16.08.2022, виданого ЄДЕССБ на технічний паспорт від 25.05.2023, виданий ЄДЕСББ, реєстраційний номер Т101:9937-0816-6571-7894.
14.06.2024 комісією у складі працівників Хаджибейської райадміністрації ОМР, Департаменту земельних ресурсів ОМР, Департаменту з благоустрою міста ОМР та Управління ДАБК ОМР був проведений огляд земельної ділянки за адресою: м. Одеса, вул. Інглезі, 9-Б, за результатами якого був складений Акт б/н, до якого додатком 1 були долучені топографічна схема розташування земельної ділянки та фотофіксація (т.с.1, а.с. 124-125).
17.09.2024 Департамент архітектури та містобудування ОМР у листі за № 01-15/260 на адресу Малиновської окружної прокуратури зазначив, що данні щодо надання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки/будівельного паспорту за адресою: м. Одеса, вул. Інглезі 9-б не значяться, а заявка на спеціальне зональне погодження (дозвіл або погодження) об`єкта за зазначеною адресою не надходила, у зв`язку із чим зазначені погодження не надавались (т.с.1, а.с 126).
19.03.2025 Прокурор через систему ЄСІТС направив ТОВ "Газ Сервіс Південь" позовну заяву з додатками, яка того ж дня об 10:34 год була доставлена до електронного кабінету Товариства (т.с. 1, а.с 46-49).
21.03.2025 між ТОВ " Газ Сервіс Південь" (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) був укладений договір купівлі-продажу (т.с. 2, а.с. 26), посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Ярош О.М. (за реєстр. № 2683), відповідно до п.1.1 якого продавець передав у власність (продав), а покупець прийняв у власність (купив) нежитлову будівлю, загальною площею 28,8 м2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 , що в цілому складається з: нежитлової будівлі літ. А, мостіння І, цистерни ІІ, бетонного покриття ІІІ, огорожі № 1, надалі – Об`єкт купівлі-продажу.
В абзаці четвертому п. 1 договору вказано, що відповідно до Довідки ГУ ДЗК в Одеській області 285.11.2024 за № 688/350-24 право власності на земельну ділянку, на якій розташований Об`єкт купівлі-продажу не зареєстровано.
Відповідно до п.3. договору продавець свідчить, що на момент укладення цього договору Об`єкт купівлі-продажу, який є предметом цього договору нікому іншому не переданий, спору щодо нього не має,…,заборону (арешт) на нього не накладено,.., а також будь-яких інших обтяжень не має, тощо.
У пункті 3 договору вказано, що продавець гарантує, зокрема, що: незастережних недоліків, які знижують можливість використання за цільовим призначенням, зазначеного у договорі об`єкту нерухомого майна, немає; від покупця не приховано обставин, які мають істотне значенні для цього договору... продавець свідчить та гарантує, що самовільних переобладнань, перепланувань, добудов, перебудов, реконструкції щодо нерухомого майна, він не здійснював, тощо.
У п. 5 договору продавець гарантував, зокрема, що самовільних переобладнань у Об`єкті купівлі-продажу не має, тощо.
Згідно п. 15 договору зміст законодавства України, зокрема, ст.ст. 215-236, 376, 658, 679 Цивільного кодексу України, тощо.
21.03.2025 на підставі заяви ОСОБА_1 про державну реєстрацію прав (реєстр № 65944593) про набуття права власності на закінчений будівництвом об`єкт (реєстр № 1281638851101) за адресою: АДРЕСА_6 (т.с. 2, а.с 27), на підставі рішення державного реєстратора приватного нотаріуса ОМНО Ярош О.М. (індексний № 77939135) та договору купівлі-продажу від 21.03.2025 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно були внесені відомості про реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на нежитлову будівлю загальною площею 28,8 м2, розташовану за адресою: АДРЕСА_6 (т.с.2, а.с. 16) 
Прокурор зазначив, що набуття третіми особами (відповідача) та відповідачем права власності на спірне нерухоме майно - нежитлові будівлі, розташовані за адресою: АДРЕСА_6 відбулось внаслідок незаконного зайняття земельної ділянки територіальної громади міста Одеси за відсутності правовстановлюючих документів на земельну ділянку та дозвільних документів на будівництво, що посвідчує незаконність виконання будівельних робіт та готовність закінченого будівництвом об`єкту, що, в свою чергу, свідчить про самовільну забудову земельної ділянки комунальної власності самочинно побудованим об`єктом нерухомості.
Отже, порушення інтересів держави у цьому випадку полягає у самовільному зайнятті земельної ділянки комунальної власності внаслідок самочинного будівництва та експлуатації об`єкта нерухомого майна, внаслідок цього, на думку Прокурора, використання земельної ділянки комунальної власності здійснюється відповідачем всупереч вимогам чинного законодавства, а самовільно розміщений об`єкт створює ОМР перешкоди у реалізації прав власника земельної ділянки щодо володіння та розпорядження нею.
Наведені обставини стали підставою для звернення Прокурора в інтересах держави в особі Одеської міської ради з відповідним позовом.

5. Висновки Господарського суду за результатами вирішення спору.
Відповідно до ч.1 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.
Частина 3, 4 встановлює, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є забезпечення кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України, право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Предметом позову є безпосередньо матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої особа звертається до суду за захистом своїх прав чи інтересів.
Спосіб захисту порушеного права обумовлюється нормою матеріального права, яка регулює ті чи інші правовідносини між сторонами спору, відтак Прокурор, формулюючи позовні вимоги, повинен відштовхуватись від тих наданих йому законом прав, які були об`єктивно порушені відповідачем, а позов повинен бути направлений на припинення цих правопорушень та на відновлення порушеного права.
Щодо наявності повноважень у прокурора на представництво інтересів держави в особі Одеської міської ради, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Тобто зазначене конституційне положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу.
Стаття 131-1 Конституції України передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Частини 3,5 ст. 53 ГПК України встановлюють, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
У положеннях ч. 4 ст. 53 ГПК України визначено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України "Про прокуратуру" (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до ч. 3 ст.23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави в разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див. постанови ВП ВС від 18.03.2020 у справі №553/2759/18, від 06.07.2021 у справі №911/2169/20, від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц, від 20.07.2022 у справі №910/5201/19, від 05.10.2022 у справах №923/199/21 та №922/1830/19).
Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (див. постанови від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18, від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц, від 20.07.2022 у справі №910/5201/19, від 05.10.2022 у справах №923/199/21 та №922/1830/19).
Таким чином, під час розгляду справи в суді фактично стороною у спорі є держава, навіть якщо прокурор визначив стороною у справі певний орган (див. постанови ВП ВС від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц, від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц, від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 та №922/1830/19).
У постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 ВП ВС дійшла висновків, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.
Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Водночас невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.
Отже, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо про причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи (ч.2 ст.140 Конституції України). 
Територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності (ст.143 Конституції України). 
Статтею 4 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" одним із основних принципів місцевого самоврядування визначено поєднання місцевих і державних інтересів. 
Згідно з ч. 2 ст. 2 та ч. 1 ст. 5 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.
Сільські, селищні, міські ради, відповідно до статті 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції та повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. 
Відповідно до приписів ст. 16 наведеного Закону органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону. Матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. 
Відповідно до ч.1 ст. 60 наведеного Закону, територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.
Відповідно до ч. 4 ст. 71 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи та посадові особи місцевого самоврядування мають право звертатися до суду щодо визнання незаконними актів місцевих органів виконавчої влади, інших органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, які обмежують права територіальних громад, повноваження органів та посадових осіб місцевого самоврядування.
Крім того, до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад ст. 33 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" відносить, зокрема, здійснення контролю за додержанням земельного законодавства, використанням і охороною земель.
Відповідно до ч. 1 ст. 122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
Оскільки Одеська міська рада є органом місцевого самоврядування, що представляє спільні інтереси територіальної громади жителів міста Одеси, здійснює відповідно до закону від імені та в інтересах вказаної територіальної громади правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі на землю, одночасно виконуючи повноваження щодо здійснення контролю за додержанням земельного законодавства, саме Одеська міська рада є органом, уповноваженим здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Верховний суд України у своїй постанові від 19.07.2018 у справі №822/1169/17 визначив два виключних випадки, коли прокурор може представляти інтереси держави, а саме: якщо захист цих інтересів не здійснює, або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.
Здійснення захисту "неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною. Неналежність здійснення такого захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, охоплює досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача. Саме така правова позиція наведена в постановах Верховного Суду від 04.04.2019 у справі № 914/882/17, від 22.10.2019 у справі № 926/979/19.
А відповідно до правової позиції, наведеної у постанові Верховного Суду від 16.04.2019 у справі № 910/3486/18, прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист відповідних прав та інтересів.
Верховний Суд у своїй постанові від 15.10.2019 у справі № 903/129/18 зазначив, що сам факт не звернення до суду органом, уповноваженим здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси держави, свідчить про те, що указаний орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту державних інтересів, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.
У свою чергу, як встановлено судом, у правовідносинах щодо захисту інтересів територіальної громади міста Одеси щодо земельної ділянки, на якій розташований спірний об`єкт нерухомості, ОМР заходи щодо поновлення інтересів держави в судовому порядку не вживались, а тому Прокурором 28.11.2024 листом за вих. № 51-9541вих-24 було повідомлено ОМР про те, що має місце факт самовільного захоплення земельної ділянки та необхідність захисту інтересів територіальної громади міста Одеси та зазначено, що для встановлення наявності підстав для представництва Прокурором інтересів держави в особі ОМР в суді, потрібно надати інформацію про подання міською радою відповідної позовної заяви до суду, з метою захисту майнових інтересів територіальної громади м. Одеси на земельну ділянку за адресою: м. Одеса, вул. Інглезі (вул. 25-ї Чапаєвської дивізії), 9б (т.с. 1, а.с 142-144).
Листом за № 232/01-20 від 21.01.2025 Хаджибейська районна адміністрація у відповідь на лист Прокурора від 28.11.2024 повідомила, що згідно з наявною у неї інформацією, станом на 15.01.2025 інвентаризаційно-реєстраційна справа за адресою: м. Одеса, вул. Інглезі (вул. 25-ї Чапаєвської дивізії), 9б в КП "БТІ" ОМР не зареєстрована, що за зазначеною адресою заходи архітектурно-будівельного контролю на проводились, судові спори відсутні, що рішення щодо передачі у власність або користування (оренду) спірної земельної ділянки ОМР не приймались, а юридичний відділ Хаджибейської РА з зазначеного у листі Прокурора питання інформацією не володіє. 
Таким чином, вбачається, що уповноважені органи ОМР повідомлені про зміст порушень інтересів держави та необхідність їх захисту, в розумний строк (з 28.11.2025) заходів щодо звернення за судовим захистом не вжили, відповідь за дорученням заступника міського голови надано підрозділом міської ради, яким не вжито жодних заходів з приводу викладених в листі прокуратури питань, відтак міською радою заходи щодо поновлення інтересів держави в судовому порядку не вживались (т.с. 1, а.с 145).
Статтею 18-1 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування.
Суд зауважує, що відповідно до вище наведених приписів законодавства на території міста Одеса інтереси Одеської територіальної громади представляє Одеська міська рада.
З огляду на наведене, Одеська міська рада має повноваження здійснювати контроль за законністю та ефективністю використання земель комунальної власності, проте, як представницький орган територіальної громади міста Одеси, заходів щодо захисту майнових інтересів територіальної громади як власника земельної ділянки не вжила.
Враховуючи викладене, унаслідок невжиття ОМР належних заходів протягом розумного строку після того, як їй стало відомо про можливе порушення інтересів держави, свідчить про бездіяльність ради. 
Відповідно до абз. 3 ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" Прокурор листом від 06.02.2025 повідомив ОМР про те, що позовна заява для захисту інтересів держави в особі ОМР буде скерована до суду для розгляду по суті (т.с.1, а.с.147).
Таким чином, невжиття Одеською міською радою, як органом, уповноваженим здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, заходів щодо звернення до суду для захисту інтересів територіальної громади м. Одеси як власника землі, є обставиною, що виправдовує звернення Прокурора з позовом до суду та дозволяє виконати субсидіарну роль, з метою поновлення інтересів держави.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 зазначає, що прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. При цьому, розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.
Отже, за наведених обставин, суд дійшов висновку, що у даній справі Прокурором обґрунтовано, та з дотриманням вимог статті 53 ГПК України та статті 23 Закону України "Про прокуратуру", поданий позов в інтересах держави в особі Одеської міської ради.
Щодо заявлених Прокурором позовних вимог суд зазначає наступне.
У частині першій статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 317 ЦК України).
Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (частина четверта статті 373 ЦК України).
Особливості права власності на землю врегульовані Земельним кодексом України.
Відповідно до статті 80 ЗК України суб`єктами права власності на землю є: а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.
Згідно зі статтею 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. При цьому права володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою в повному обсязі можуть належати лише власникові земельної ділянки.
Власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам (частина перша статті 375 ЦК України).
У статті 375 ЦК України врегульовано право власника на забудову належної йому земельної ділянки, тобто можливість власника земельної ділянки здійснювати на ній будівництво в порядку, встановленому законом. Власник має право здійснювати на належній йому земельній ділянці нове будівництво, створюючи будівлі та споруди, яких раніше не існувало.
Статтею 331 ЦК України визначається порядок набуття права власності на новостворене майно. За змістом цієї норми право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Водночас можуть існувати ситуації, коли особа, не маючи прав на земельну ділянку (не будучи власником або користувачем земельної ділянки), здійснює на ній будівництво, або здійснює будівництво без відповідного документа, проекту, з істотним порушенням будівельних норм і правил. Такі правовідносини врегульовані статтею 376 ЦК України, в якій визначено правовий режим самочинного будівництва.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Виходячи зі змісту частини першої статті 376 ЦК України об`єкт нерухомого майна вважається самочинним будівництвом, якщо він збудований або будується: 1) на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети; 2) без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; 3) з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Отже суд зазначає, що наявність хоча б однієї з наведених ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.
Будівництво на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, охоплює ситуації, коли особа отримала у встановленому порядку земельну ділянку для забудови, але порушує мету використання такої земельної ділянки, а також коли особа здійснює будівництво, не маючи юридичних прав на земельну ділянку.
Мова може йти про самовільне зайняття земельної ділянки, що є правопорушенням відповідно до статті 211 ЗК України. Самовільним зайняттям земельної ділянки є активні протиправні дії особи, спрямовані на фактичне заволодіння чи/та використання земельної ділянки або її частини за відсутності рішення уповноваженого органу чи волевиявлення власника про її відчуження чи надання в користування.
Відсутність в особи прав на земельну ділянку за загальним правилом унеможливлює отримання такою особою документів, необхідних для виконання будівельних робіт, оскільки, як зазначалося вище, право на забудову земельної ділянки належить власнику або особі, яка має відповідні речові права на земельну ділянку.
Таким чином, якщо об`єкт будується або збудований на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, це є самостійною та достатньою підставою для кваліфікації його судом об`єктом самочинного будівництва.
У разі здійснення будівництва на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, найбільшого порушення зазнає право власника користуватись земельною ділянкою, яке слід розглядати як юридично гарантовану правовими нормами можливість власника самостійно господарювати на земельній ділянці, використовувати її корисні властивості для задоволення власних соціальних, економічних, духовних та інших потреб, тобто можливість її господарської експлуатації та, як наслідок, отримання доходу від неї.
Особа, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що їй не належить, своїми протиправними діями позбавляє власника можливості належним чином вільно користуватися земельною ділянкою.
У разі самочинного будівництва особа своїми діями також створює й інші перешкоди власнику. Йдеться, зокрема, про порушення права розпорядження земельною ділянкою, яке належить лише її власнику і полягає у юридично забезпеченій можливості визначати юридичну або фактичну долю земельної ділянки, тобто можливість вчиняти різні дії із земельною ділянкою, у тому числі й щодо її відчуження іншим особам.
У статті 90 ЗК України наведено детальний перелік прав власників земельних ділянок, зокрема, продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину, довірчу власність; самостійно господарювати на землі; споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди тощо. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.
Відносини власника земельної ділянки із особою, яка вчинила самочинне будівництво на його земельній ділянці, регулюються частинами четвертою – шостою статті 376 ЦК України.
Такі відносини, як і будь-які інші відносини власності, є абсолютними, в яких праву власника кореспондує обов`язок усіх і кожного утримуватися від будь-яких посягань на це право.
Основу такої правової охорони утворює принцип єдності земельної ділянки й будівель та споруд, розташованих на ній, основною ідеєю якого є унеможливлення виникнення ситуацій, у яких будівля й земельна ділянка стають об`єктами конкуруючих прав та інтересів різних суб`єктів. Законодавче визначення правових наслідків самочинного будівництва ґрунтується на пріоритетності захисту прав власника земельної ділянки.
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що стаття 376 ЦК України розташована у главі 27 "Право власності на землю (земельну ділянку)", тобто правовий режим самочинного будівництва пов`язаний з питаннями права власності на земельну ділянку.
У постанові від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок про те, що не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці.
За змістом статті 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.
Особливістю об`єктів самочинного будівництва є те, що відповідно до частини другої статті 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Самочинне будівництво як майно має визначений правилами статті 376 ЦК України спеціальний правовий режим, елементом якого є умови та порядок визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, а також наслідки відмови у такому визнанні. Цей механізм ґрунтується на судовому порядку вирішення питань, пов`язаних як із рішенням про визнання права власності, так і з наслідками цього рішення та захистом осіб, права яких порушено самочинним будівництвом.
За умови дотримання чіткого алгоритму дій, передбаченого у статті 376 ЦК України, претендувати на отримання самочинно збудованого майна у власність може як особа, яка його побудувала, так і власник земельної ділянки, на якій воно споруджено. Такий висновок сформульовано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22.
З огляду на викладене, суд зауважує, що самочинне будівництво на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети, є порушенням прав власника відповідної земельної ділянки.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 виснувала, що знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі в цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі (пункт 84).
Як слідує із змісту частини третьої статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво, не може звертатись за підтвердженням належного їй права власності або вимагати визнання належного їй права в іншому, позасудовому порядку.
Способи захисту прав особи - власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, прямо визначені статтею 376 ЦК України, яка регулює правовий режим самочинно побудованого майна.
Належним способом захисту прав власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, є вимога про знесення об`єкта самочинного будівництва відповідно до частини четвертої статті 376 ЦК України.
Зазначений спосіб захисту відповідає характеру правопорушення, є таким, що встановлений законом, реально захищає та відновлює права та інтереси позивача.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17.12.2025 у справі № 908/2388/21 сформувала правовий висновок, відповідно до якого самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, потрібно розглядати як порушення прав власника відповідної земельної ділянки.
На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб (ч.5 ст. 376 ЦК України).
За частиною 6 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене.
У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.
Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану (ч.7 ст. 376 ЦК України).
Отже, Цивільний кодекс України встановлює умови, за яких самочинно збудований об`єкт нерухомості може бути оформлений у власність особи як такий, що споруджений правомірно: 1) надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже самочинно збудоване нерухоме майно і прийняття судом рішення про визнання права власності за цією особою; 2) на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за нею право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує прав інших осіб.
Згідно з частиною 2 статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (частина 3 цієї статті).
Як вбачається з матеріалів справи, згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, державним реєстратором 21.06.2017 було прийнято рішення про реєстрацію прав та їх обтяжень (із відкриттям розділу) індексний номер 35798511 про реєстрацію права власності на нежитлову будівлю, загальною площею 26 м2 за адресою: АДРЕСА_7 за ОСОБА_2 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1281638851101. Підставою для реєстрації права власності на вказану нежитлову будівлю у Державному реєстрі речових прав державним реєстратором зазначено - технічний паспорт, виданий 22.05.2017 ФОП Земляним В.В. та акт про готовність об`єкта до експлуатації від 28.05.1998, виданий ДАБК виконкому Одеської міської ради.
В подальшому спірний об`єкт нерухомості на підставі низки правочинів, переходив у власність ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , ТОВ "Газ Сервіс Південь" та, нарешті, ОСОБА_1 .
При цьому, судом встановлено, що в процесі переоформлення прав власності на спірний об`єкт нерухомості, відбувалась зміна його конфігурації (геометричних параметрів), загальної площі об`єкту нерухомості з 26,0 м2 до 28,8 м2 та площі займаної земельної ділянки з 270 м2 до 37 м2, а потім до 523 м2, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями Технічних паспортів від 22.05.2017 (т.с. 1, а.с. 73), від 07.02.2018 (т.с.1, а.с. 89-91), від 16.08.2022 (т.с. 1, а.с104, 105), від 25.05.2023 (т.с. 1, а.с107 - 112).
Водночас, як встановлено судом та не спростовано жодним належним чином відповідачем та третіми особами, з відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т.с. 1, а.с. 6468) вбачається, що земельна ділянка під об`єктом за адресою: АДРЕСА_7 у власність/користування забудовникам не передавалась.
Відповідно до листа ГУ ДЗК в Одеській області № 10-15-0.3-2400/2-24 від 16.04.2024 (т.с.1, а.с. 113) вбачається, що відомості щодо реєстрації правовстановлюючих документів на земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_7 у Головному управлінні відсутні; за даними Державного земельного кадастру земельна ділянка під об`єктом за адресою: АДРЕСА_7 відомості щодо реєстрації цієї земельної ділянки відсутні.
В матеріалах справи наявна заява ОСОБА_12 та ОСОБА_4 від 17.03.2020 за вх. № 34-Ко-2399 на ім`я Одеського міського голови про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки орієнтованою площею 0,0700 га для розміщення та обслуговування автомийки та автозаправної станції за адресою: АДРЕСА_6 (т.с. 1, а.с 141).
Проте, з матеріалів справи судом встановлено, що Департамент комунальної власності ОМР листом за № 01-26/419 від 03.04.2020 (т.с. 1, а.с зв.стор. а.с 140) повідомив заявників про перелік необхідної документації, яку повинні надати заявники для розгляду їх питання, а також повідомив про те, що остаточне рішення про надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки приймається ОМР у межах її компетенції.
З листів Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради № 01-19/477 від 03.04.2024 (т.с. 1, а.с 121) та № 01-19/1293 від 18.09.2024 (т.с. 1, а.с 136) судом встановлено, що рішення щодо передачі у власність, надання у користування (оренду) земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_6 Одеською міською радою не приймалось.
Суд наголошує, що за відсутності рішення органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у власність або у користування, юридична або фізична особа не має права використовувати земельну ділянку державної або комунальної власності.
У відзиві на позов відповідач стверджує, що оскільки першим власником нежитлової будівлі – ОСОБА_2 , спірну будівлю було зведено та введено в експлуатацію на підставі Акту про готовність завершеного будівництвом об`єкта до експлуатації від 28.05.1998, тобто до 05.08.1992, та враховуючи, що станом на день проведення державної реєстрації прав власності за ОСОБА_2 (21.06.2017) згідно із статтею 27 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" було визначено, що, окрім конкретно визначених документів, підставою для проведення реєстрації є також інші документи, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно. 
Відповідно до п. 41 Порядку №1127 на день проведення державної реєстрації прав за ОСОБА_2 (21.06.2017) для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подаються: 1) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; 2) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 3) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси; 4) письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність); 5) договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалось у результаті спільної діяльності).
Отже, ОСОБА_2 , як замовник, надав державному реєстратору документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, при цьому в якості документу, що засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, ОСОБА_2 був наданий Акт про готовність об`єкту до експлуатації від 28.05.1998, виданий Інспекцією ДАБК виконкому Одеської міської ради.
В контексті вказаних аргументів відповідача суд зазначає наступне.
Відповідно до частини першої ст. 5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (в редакції станом на час реєстрації ОСОБА_2 права власності) у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.
За приписами частини другої ст. 5 наведеного Закону визначено, якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, крім випадків, передбачених статтею 31 цього Закону.
Право власності на підприємство як єдиний майновий комплекс, житловий будинок, будівлю, споруду, а також їх окремі частини може бути зареєстровано незалежно від того, чи зареєстровано право власності чи інше речове право на земельну ділянку, на якій вони розташовані.
Відповідно до ст. 27 наведеного Закону державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі: 1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; 2) свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 3) свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 4) виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів; 5) свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката; 6) свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката; 7) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном; 8) державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року; 9) рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; 10) ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди; 11) заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно; 12) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об`єкта нерухомого майна релігійній організації; 13) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об`єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність; 14) інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.
Особливості державної реєстрації прав на об`єкти нерухомого майна, що були закінчені будівництвом до 05.08.1992 та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, передбачені у ст. 31 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (в редакції станом на час реєстрації Ткаченко М.О. права власності).
Так у відповідності до частини першої наведеної статті для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 05.08.1992 та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, і щодо зазначених об`єктів нерухомості раніше не проводилася державна реєстрація прав власності, подаються: 1) виписка із погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою; 2) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом, крім випадку, коли таке речове право зареєстровано в Державному реєстрі прав.
Для здійснення державної реєстрації прав власності на зазначені об`єкти документом, що посвідчує речові права на земельну ділянку під таким об`єктом, може також вважатися рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність.
При цьому суд звертає увагу, що Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", що діє з 01.01.2016, передбачає декілька альтернативних механізмів набуття права власності за спрощеною процедурою державної реєстрації таких прав на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05.08.1992, що і знайшло своє відображення в Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 за №1127 (Порядок № 1127) і який визначає умови, підстави та процедуру проведення відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав), перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна.
Так, відповідно до положень п. 40 Порядку № 1127 (в редакції станом на час реєстрації ОСОБА_2 права власності) державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та цим Порядком.
За приписами п. 41 Порядку № 1127 (у зазначеній редакції) для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подаються: 1) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; 2) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 3) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси; 4) письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність); 5) договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалось у результаті спільної діяльності).
Документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, не вимагається у разі, коли реєстрація такого документа здійснювалася в Єдиному реєстрі документів. У такому разі державний реєстратор відповідно до наданих заявником у відповідній заяві відомостей про реєстраційний номер документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, обов`язково перевіряє наявність реєстрації такого документа в Єдиному реєстрі документів, відсутність суперечностей між заявленими правами та відомостями, що містяться в цьому Реєстрі.
Документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, не вимагається у разі, коли державна реєстрація права власності проводиться на індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав. У такому разі заявник в поданій заяві обов`язково зазначає відомості про кадастровий номер відповідної земельної ділянки.
При цьому документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта (індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05.08.1992) не подається виходячи з положень Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності".
У свою чергу, пунктом 42 Порядку № 1127 передбачено, що для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 05.08.1992, подаються: 1) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 2) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси.
Документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, не вимагається у разі, коли державна реєстрація права власності проводиться на індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав. У такому разі заявник в поданій заяві обов`язково зазначає відомості про кадастровий номер відповідної земельної ділянки.
Як встановлено судом, підставою для реєстрації 21.06.2017 права власності за ОСОБА_2 на нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_7 , загальною площею 26,0 м2, державним реєстратором зазначені технічний паспорт, виданий 22.05.2017 ФОП Земляним В.В. та Акт про готовність об`єкта до експлуатації від 28.05.1998, виданий ДАБК виконкому Одеської міської ради.
Варто зауважити, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.
При цьому, суд зауважує, що у матеріалах справи наявна копія Акту державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об`єкту до експлуатації від 28.05.1998, з якого вбачається, що замовником ОСОБА_2 була пред`явлена комісії нежитлова будівля загальною площею 28,0 м2, розташована за адресою: АДРЕСА_9 . Як вбачається з висновків, зроблених комісією в Акті, а саме: у п. 1) зазначено, що відомості про орган, що видав дозвіл на проведення будівельно-монтажних робіт, дата його видачі та номер дозволу відсутні, а у рішенні комісії зокрема, зазначено, що нежитлова будівля готова до введення в експлуатацію та у п. 2 визначено, що дійсний акт може служити підставою для реєстрації у відповідних органах об`єкта приватної власності юридичних або фізичних осіб (п.2).
В свою чергу, з технічного паспорту на нежитлову будівлю від 22.05.2017, виданого ФОП Земляним В.В., вбачається, що загальна площа будівлі становить 26,0 м2, має форму прямокутника та розташована на земельній ділянці у формі різностороннього прямокутника, загальною площею 270 м2.
При цьому, технічний паспорт не є правовстановлюючим документом і не може бути самостійною підставою для державної реєстрації права на об`єкт. 
Технічний паспорт є документом, що підтверджує проведення технічної інвентаризації об`єкту, він не підтверджує право власності на зареєстрований об`єкт нерухомості та не дає можливості встановити підстави набуття права власності Ткаченко М.О. на вищевказаний об`єкт нерухомості.
Отже, при дослідженні судом обставин існування в особи права власності на нерухомість необхідним є, перш за все, встановлення підстави, на якій особа набула таке право (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №911/3594/17).
Згідно до приписів ст. 4 Земельного кодексу України (в редакції на дату видачі Акту про готовність закінченого будівництвом об`єкту до експлуатації від 28.05.1998) у державній власності перебувають всі землі України, за винятком земель, переданих у колективну і приватну власність. Суб`єктами права державної власності на землю виступають: обласні, районні, міські, селищні, сільські Ради народних депутатів - на землі в межах їх територій, за винятком земель, що перебувають в загальнодержавній власності. Землі, що перебувають у державній власності, можуть передаватися в колективну або приватну власність і надаватися у користування, у тому числі в оренду, за винятком випадків, передбачених законодавством України і Республіки Крим.
Стаття 7 наведеного ЗК України визначає, що користування землею може бути постійним або тимчасовим. Постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку. Тимчасове користування землею може бути короткостроковим - до трьох років і довгостроковим - від трьох до двадцяти п`яти років. 
У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства та особистого підсобного господарства, а у тимчасове користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності: громадянам України для городництва, сінокосіння і випасання худоби, ведення селянського (фермерського) господарства. 
Відповідно статті 10 ЗК України (у зазначеній редакції) встановлено, що до відання міських Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить, зокрема: 1) передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу; 2) реєстрація права власності, права користування землею і договорів на оренду землі; 9) погодження будівництва жилих, виробничих, культурно-побутових та інших будівель і споруд на земельних ділянках, що перебувають у власності або користуванні; 4) вирішення інших питань у галузі земельних відносин у межах своєї компетенції. 
Згідно зі ст. 19 цього Кодексу (у зазначеній редакції) міська Рада народних депутатів надає земельні ділянки (крім ріллі і земельних ділянок, зайнятих багаторічними насадженнями) для будь-яких потреб у межах міста. Надання земельних ділянок здійснюється за проектами відведення цих ділянок. Громадяни, заінтересовані в одержанні земельних ділянок, звертаються з відповідною заявою до місцевої Ради народних депутатів, яка має право надавати земельні ділянки. 
У заяві громадянина про надання земельної ділянки вказуються бажані її розмір і місце розташування, мета використання. Проект відведення земельної ділянки погоджується з власником землі або землекористувачем та подається до міської Ради народних депутатів, яка розглядає його у місячний строк і в межах своєї компетенції приймає рішення про надання земель.
У відповідності до приписів ст.ст.23, 24 ЗК України (у зазначеній редакції) право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України, а право тимчасового користування землею, в тому числі на умовах оренди, оформляється договором. Форма договору і порядок його реєстрації встановлюються Кабінетом Міністрів України.
У відповідності до пункту п`ятого частини першої ст. 39 цього Кодексу власники земельних ділянок і землекористувачі мають право зводити житлові, виробничі, культурно-побутові та інші будівлі і споруди за погодженням з сільською, селищною, міською Радою народних депутатів. Зведення на орендованій земельній ділянці приміщень виробничого і невиробничого призначення, у тому числі житла, орендарі погоджують з міською, районною Радою народних депутатів, іншим орендодавцем, тощо.
У абзаці п`ятому ст. 63 ЗК України (у зазначеній редакції) визначено, що використання земель міста здійснюється відповідно до проектів планіровки та забудови міста і планів земельно-господарського устрою.
Приписами ст. 116 ЗК України (у зазначеній редакції) встановлено, що самовільно зайняті земельні ділянки повертаються за їх належністю без відшкодування затрат, проведених за час незаконного користування. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будівель і споруд, провадиться підприємствами, установами, організаціями та громадянами, які самовільно зайняли земельні ділянки, або за їх рахунок. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду або арбітражного суду.
Відповідно до ст. 31 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (в редакції станом на час оформлення Акту від 28.05.1998) до повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у галузі будівництва належать:
а) власні (самоврядні) повноваження, зокрема: 5) визначення у встановленому законодавством порядку відповідно до рішень ради території, вибір, вилучення (викуп) і надання землі для містобудівних потреб, визначених містобудівною документацією; 7) встановлення на відповідній території режиму використання та забудови земель, на яких передбачена перспективна містобудівна діяльність; 9) надання відповідно до законодавства дозволу на спорудження об`єктів містобудування незалежно від форм власності; тощо.
б) делеговані повноваження, зокрема: 1) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів у порядку, встановленому законодавством; 3) здійснення в установленому порядку державного контролю за дотриманням законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні та забудові відповідних територій; зупинення у випадках, передбачених законом, будівництва, яке проводиться з порушенням містобудівної документації і проектів окремих об`єктів, а також може заподіяти шкоди навколишньому природному середовищу;
Частиною другою вище наведеної статті визначено, що до відання виконавчих органів міських рад (за винятком міст районного значення), крім повноважень, зазначених у пункті "б" частини першої цієї статті, належить також видача забудовникам архітектурно-планувальних завдань та технічних умов на проектування, будівництво, реконструкцію будинків і споруд, благоустрій територій та надання дозволу на проведення цих робіт.
У відповідності до ст. 1 Закону України "Про основи містобудування" (в редакції чинній на момент оформлення Акту про готовність закінченого будівництвом об`єкту до експлуатації від 28.05.1998) містобудування (містобудівна діяльність) - це цілеспрямована діяльність державних органів, органів місцевого та регіонального самоврядування, підприємств, установ, організацій, громадян, об`єднань громадян по створенню та підтриманню повноцінного життєвого середовища, яка включає, зокрема, проектування, будівництво і реконструкцію об`єктів житлово-цивільного, виробничого призначення, спорудження інших об`єктів, тощо, створення інженерної і транспортної інфраструктури.
Стаття 2 наведеного Закону встановлює, що головними напрямами містобудівної діяльності, зокрема, є: розробка і реалізація містобудівної документації; визначення територій, вибір, вилучення (викуп) і надання земель для містобудівних потреб; розміщення будівництва житлово-цивільних, виробничих та інших об`єктів, тощо.
Відповідно до абз. 3 ст. 3, ст. 4 Закону України "Про основи містобудування" (у наведеній редакції) об`єктами містобудування є будинки і споруди, їх комплекси, а суб`єктами містобудування є державні органи, органи місцевого та регіонального самоврядування, громадяни і юридичні особи України, а також юридичні та фізичні особи іноземних держав.
Стаття 12 наведеного Закону вказує, що до компетенції сільських, селищних, міських Рад народних депутатів у сфері містобудування на їх території належить, зокрема: затвердження місцевих містобудівних програм, генеральних планів населених пунктів; визначення територій, вибір, вилучення (викуп) і надання земель для містобудівних потреб, внесення пропозицій щодо встановлення і зміни меж населених пунктів. Крім повноважень, зазначених у частині першій цієї статті, міські Ради народних депутатів затверджують правила забудови міст відповідно до законодавства.
Стаття 20 Закону України "Про основи містобудування" (у наведеній редакції) визначає, що регулювання земельних відносин у містобудуванні здійснюється відповідно до земельного законодавства.
Згідно з приписами ст. 22 наведеного Закону забудова земельних ділянок, що надаються для містобудівних потреб, здійснюється після виникнення права власності чи права користування земельною ділянкою у порядку, передбаченому земельним законодавством, та одержання дозволу на виконання будівельних робіт.
Проте, як встановлено судом, матеріали справи не містять, а відповідач у встановленому порядку не надав суду докази наявності у забудовника Ткаченко М.О. документів, які посвідчують погодження з власником землі (ОМР) будівництва спірної нежитлової споруди на земельній ділянці комунальної власності; отримання ОСОБА_2 , як забудовником, архітектурно-планувальних завдань та технічних умов на проектування та будівництво нежитлової будівлі, дозволу на виконання будівельних робіт; доказів, які підтверджують наявність у Ткаченко М.О. виникнення права власності чи права користування земельною ділянкою у порядку, передбаченому земельним законодавством; доказів, що будівництво здійснювалось відповідно до проектів планіровки та забудови міста і планів земельно-господарського устрою.
Окрім наведеного, суд звертає увагу на те, що наказом Державного комітету України у справах містобудування та архітектури № 48 від 05.10.1994 (в редакції чинній на момент оформлення Акту про готовність закінченого будівництвом об`єкту до експлуатації від 28.05.1998), були затверджені Державні будівельні норми України - ДБН А.3.1-3-94 "Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів" (надалі – ДБН А.3.1-3-94), які встановлюють порядок, основні вимоги і умови прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів незалежно від їх форми власності та призначення, способів проведення будівельних робіт і поширюються на нове будівництво, розширення, реконструкцію, технічне переозброєння, реставрацію, капітальний ремонт (далі - будівництво) об`єктів - будівель, споруд, приміщень підприємств, їх окремих черг, пускових комплексів.
Відповідно до п.1.1. ДБН А.3.1-3-94 закінчені будівництвом і підготовлені до експлуатації відповідно до затвердженого проекту об`єкти підлягають введенню в експлуатацію в порядку, який встановлений чинним законодавством.
Згідно п. 3.1. ДБН А.3.1-3-94 порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, які не є державною власністю, встановлюється Радою Міністрів Автономної Республіки Крим, облвиконкомами, Київським та Севастопольським міськвиконкомами за погодженням з Державним комітетом України у справах містобудування і архітектури. Ці об`єкти рекомендується вводити в експлуатацію за рішенням, що приймається державною технічною комісією..
Пунктом 3.2. ДБН А.3.1-3-94 визначено, що державні технічні комісії призначаються районними та міськими виконкомами місцевих Рад народних депутатів. В окремих випадках за дорученням виконкомів місцевих Рад народних депутатів державні технічні комісії можуть призначатися місцевими органами Державного архітектурно-будівельного контролю.
Відповідно до п. 3.3. ДБН А.3.1-3-94 до складу державних технічних комісій включаються представники замовника, проектувальника, Державного архітектурно-будівельного контролю, Державного санітарно-епідеміологічного нагляду, Державного пожежного нагляду, Державної екологічної інспекції, Держнаглядохоронпраці, Державної інспекції з енергозбереження та організації, яка здійснює будівництво.
Пункт 3.5. ДБН А.3.1-3-94 встановлює, що державні технічні комісії, які призначаються за дорученням районних та міських виконкомів Рад народних депутатів органами Державного архітектурно-будівельного контролю, можуть приймати рішення про введення в експлуатацію об`єктів житлово-цивільного призначення, а також інших об`єктів за винятком зазначених у пункті 3.4.
Головою державної технічної комісії призначається представник органу, який призначив комісію (п. 3.6. ДБН А.3.1-3-94).
Відповідно до приписів п.3.8. ДБН А.3.1-3-94 рішення про введення в експлуатацію видається на закінчені будівництвом об`єкти, які підготовлені до експлуатації, та по яких повністю виконані будівельно-монтажні роботи в обсязі, передбаченому проектом.
Результатом роботи державної технічної комісії є складання і підписання акта державної технічної комісії (додаток 4), в якому приймається рішення про готовність до введення об`єкта в експлуатацію (п. 3.9). Акт державної технічної комісії затверджується органом, який призначив комісію (п. 3.10.).
Як вбачається з наявної у матеріалах справи копії Акту державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об`єкту до експлуатації до експлуатації від 28.05.1998 (т.с. 1, а.с.70), в ньому відсутні відомості (номер та дата) рішення органу, який призначив Технічну комісію, всупереч п. 3.3. ДБН А.3.1-3-94 до складу державної технічної комісії не включений представник замовника, Держнаглядохоронпраці, Державної інспекції з енергозбереження; всупереч вимогам п. 3.10. ДБН А.3.1-3-94 Акт не затверджений органом, який призначив комісію; державною технічною комісією, під час дослідження об`єкту не встановлено та не зазначено в Акті відомості про орган Держархбудконтролю, який видав дозвіл на виконання будівельно-монтажних робіт, а також номер та дата цього дозволу.
Отже, з урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку, що Акт державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об`єкту до експлуатації до експлуатації від 28.05.1998 має суттєві дефекти, які відповідно до вимог ДБН А.3.1-3-94 не дають підстави вважати цей акт документом, який дає підстави для оформлення права власності на збудований об`єкт відповідно до вимог п.3.11. ДБН А.3.1-3-94.
А тому твердження відповідача, що Акт державної технічної комісії від 28.05.1998 повністю відповідає формі акту державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництвом об`єкта до експлуатації, визначеної в додатку 4 до ДБН А.3.1-3-94, не відповідає дійсності та відхиляється судом.
Щодо заперечень відповідача про те, що Прокурором на виконання вимог пункту 3.1. ДБН А.3.1-3-94 не було наведено жодного акту нормативно-правового характеру про визначення органу з правом надання повноважень на унормування порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, які не є державною власністю та що визначав порядок затвердження акту про готовність об`єкта до експлуатації, у тому числі, того органу, що зазначено в листі Департаменту архівної справи та діловодства Одеської міської ради листом від 10.09.2024 № 1489-11.1-31, суд звертає увагу на те, що п. 3.2 ДБН А.3.1-3-94 чітко врегульований порядок призначення державної технічної комісії, а також порядок призначення цієї комісії в окремих випадках і за чиїм дорученням.
Отже, лист Департаменту архівної справи та діловодства Одеської міської ради від 10.09.2024 № 1489-11.1-31 про відсутність розпорядження про затвердження Акту державної технічної комісії від 28.05.1998, на переконання суду, свідчить про те, що Малиновською райадміністрацією Виконкому ОМР не може бути підтверджено факт призначення державної технічної комісії для прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту, збудованого ОСОБА_2 .
Також, суд зауважує, що в матеріалах справи також відсутні докази того, що у 1998 році Інспекцією ДАБК ОМР Малиновською райадміністрацією або Виконкомом ОМР надавалось доручення на призначення державної технічної комісії для прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту, збудованого Ткаченко М.О.
Що стосується документу, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, суд зазначає наступне.
Відповідач, в якості підтвердження присвоєння адреси нежитловому будинку, збудованому Ткаченко М.О. у 1998 році, посилається на адресу, визначену в Акті державної технічної комісії від 28.05.1998, при цьому він також вказує, що п. 41 Порядку № 1127 не містить визначення, яким конкретно документом повинно підтверджуватись присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси.
З цього приводу суд зазначає наступне.
Відповідно до п. 41 ч. 1 ст. 26 та п. 26 ч. 1 ст. 43 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до повноважень сільської, селищної, міської, районної, обласної рад входять, зокрема, прийняття рішень з питань адміністративно-територіального устрою в межах і порядку, визначених цим та іншими законами.
Згідно з приписами п.п.9, 10 п. б ст. 30 наведеного Закону до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать: делеговані повноваження з обліку нежилих приміщень на відповідній території незалежно від форм власності, внесення пропозицій їх власникам щодо використання таких приміщень для задоволення потреб територіальної громад та облік та реєстрація відповідно до закону об`єктів нерухомого майна незалежно від форм власності.
Отже, питання щодо найменування (перейменування) вулиць, провулків, проспектів, площ, парків, скверів, мостів та інших споруд, в тому числі щодо присвоєння адрес об`єктам нерухомого майна на місцевому рівні, місцевими радами, законодавцем розглядаються в рамках повноважень місцевих рад та їх виконавчих органів щодо вирішення питань адміністративно-територіального устрою.
Суд зазначає, що тривалий час законодавство України чітко не регламентувало процедуру присвоєння адрес об`єктам нерухомості, проте, з метою створення умов для реалізації та захисту майнових та особистих немайнових прав фізичних та юридичних осіб, прав та інтересів територіальної громади, виконавчим комітетом Одеської міської ради 28.07.2009 було прийнято рішення 809 "Про затвердження Положення про Адресний реєстр міста Одеси" № (далі - Положення) (зі змінами та доповненнями), відповідно до якого передбачено, що на підставі довідки про резервування адреси районні адміністрації за заявою власника (наймача, балансоутримувача) об`єкта видають розпорядження про надання або зміну адреси протягом десяти робочих днів після отримання заяви, довідки, документів, що відповідно до законодавства посвідчують майнові права на об`єкт, та документів, які підтверджують особу заявника.
Отже, на переконання суду, на момент реєстрації Ткаченко М.О. права власності на нежитлову будівлю таким документом мало бути відповідне розпорядження Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, проте, як вбачається з відповіді Хаджибейської районної адміністрації ОМР № 2580/01-20 від 17.06.2024, звернень Ткаченко М.О., а в подальшому Іщенка В.І., Загайчук І.А., ОСОБА_5 та ТОВ "Газ Сервіс Південь" щодо присвоєння, зміни, коригування адреси об`єкту нерухомого майна: АДРЕСА_7 на адресу районної адміністрації не надходило. Відсутні також й відповідні розпорядження Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської про присвоєння, зміну, коригування зазначеної адреси, що підтверджується листом ради № 2580/01-20 від 17.06.2024.
Відповідно до листа № 1489-11.1-31 від 10.09.2024 архівні дані, що зберігаються в Департаменті архівної справи та діловодства Одеської міської ради, також свідчать, що в перевірених документах Одеської міської ради за 1995-2012 роки, Виконавчого комітету Одеської міської ради за 1995-2016 роки, Малиновської районної адміністрації за 1995-2015 роки, рішення/розпорядження щодо об`єкту нерухомого майна за адресою: м. Одеса, вул. 25-ї Чапаєвської Дивізії будинок 9б (в тому числі присвоєння поштової адреси), відсутні.
Остаточно питання присвоєння адреси врегульовано постановою Кабінету міністрів України № 690 від 07.07.2021 "Про затвердження Порядку присвоєння адрес об`єктам будівництва, об`єктам нерухомого майна", відповідно до п. 4 якого присвоєння або зміна адреси не потребує подання документів, що посвідчують право власності або користування земельною ділянкою, у разі присвоєння адреси об`єктам, визначеним частиною четвертою статті 34 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" від 17.02.2011.
При цьому, присвоєння, зміна, коригування, анулювання адреси об`єкта будівництва, об`єкта нерухомого майна здійснюються виключно з використанням Реєстру будівельної діяльності (п. 5 Порядку).
Докази звернення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ТОВ "Газ Сервіс Південь" та отримання документів щодо присвоєння, зміни, коригування адреси об`єкту нерухомого майна: АДРЕСА_7 відповідно до вимог законодавства, матеріали справи не містять, а відповідач та треті особи у встановленому процесуальним законом порядку зворотного суду не довели.
Відповідно до висновку ВАСУ, викладеного у постанові №К/800/24520/15 від 18.02.2016, документом, який підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, може бути як рішення органу місцевого самоврядування, так і інший документ, незалежно від форми, виданий відповідним органом, який дає змогу встановити факт присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, зокрема довідки, виписки.
Таким чином, належним документом, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, є відповідний документ органу місцевого самоврядування або його виконавчого органу, або інший документ будь-якої форми, виданий відповідним органом, який дає змогу встановити факт присвоєння спірному об`єкту нерухомого майна адреси, зокрема довідки, виписки, тощо, а не Акт державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об`єкта до експлуатації від 28.05.1998, в якому зазначена адреса цього об`єкту, оскільки в силу приписів Законів України "Про місцеве самоврядування в Україні", "Про основи містобудування" (в редакції на час затвердження акту від 28.05.1998), ані інспекція ДАБК, ані утворена нею державна технічна комісія не наділені повноваженнями щодо присвоєння адреси об`єкту будівництва або новозбудованому об`єкту нерухомості.
В свою чергу, матеріали справи не містять, а відповідач не надав суду будь-яких належних та допустимих доказів присвоєння нежитловій будівлі, збудованій ОСОБА_2 , адреси. 
Обов`язковість наявності документа щодо присвоєння об`єкту нерухомості адреси підтверджується позицією Державної реєстраційної служби України, викладеної в її листі від 15.04.2013 року № 165/06-15-13.
Отже, з урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що поштова адреса розташування спірного об`єкта нерухомості була використана забудовником – ОСОБА_2 без належних правових підстав, всупереч законодавчим нормам та внесена державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з порушенням вимог законодавства, без її присвоєння в установленому порядку та без документу, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна поштової адреси. А відтак, право власності на нежитлову будівлю зареєстровано за відсутності документів, передбачених законом для реєстрації відповідного речового права.
Як вище зазначено судом, доказів отримання ОСОБА_13 у встановленому законом порядку земельної ділянки під будівництво, матеріали справи не містять.
Окрім наведеного, суд звертає увагу на наступне.
Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13.12.95, зареєстрованим Міністерством юстиції України за № 31/1056 від 19.01.96, були затверджені "Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб" (надалі – Правила № 56).
В подальшому Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 121 від 09.06.98 зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.06.1998 за № 399/2839, була затверджена "Інструкція про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб" (надалі – Інструкція № 121), а Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені Держжитлокомунгоспом України від 13.12.95 № 56 визнані, що втратили чинність. 
Інструкція № 121 втратила чинність на підставі Наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 36 від 15.02.2002, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України за № 209/6497 від 28.02.2002.
Положення Інструкції № 121 (в редакції станом на 15.02.2002) були тотожними положенням Правил № 56.
Наказом Міністерством юстиції України № 7/5 від 07.02.2002, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 18.02.2002 за № 157/6445, було затверджено "Тимчасове положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно" (надалі – Положення № 7/5) (наказ втратив чинність на підставі наказу Міністерства юстиції України № 1844/5 від 14.12.2012).
Постановою Кабінету міністрів України № 868 від 17.10.2013 був затверджений "Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (надалі - Порядок № 868) (постанова втратила чинність на підставі постанови КМУ № 1127 від 25.12.2015).
Постановою Кабінет міністрів України № 1127 від 15.12.2015 був затверджений "Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", який вступив в дію 01.01.2016.
Отже виходячи з системного аналізу положень Правил № 56, Інструкції № 121 та Положення № 7/5, Порядку № 868 суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 на новозбудований об`єкт нерухомого майна мав можливість отримати та зареєструвати право власності на нього й отримати відповідний документ, що посвідчує таке право лише при наявності акта про право власності або рішення про відведення земельної ділянки для цієї мети та при наявності Акт державної технічної комісії про прийняття об`єкта і введення його в експлуатацію від 28.05.1998.
Відповідно до п.1-3 ч. 3 ст. 10 Закону "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державний реєстратор: 1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; 2) перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; 3) під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником; 4) під час проведення реєстраційних дій обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру дозвільних документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, а також використовує відомості, отримані у порядку інформаційної взаємодії Державного реєстру прав з Єдиним державним реєстром судових рішень, тощо.
Відповідно до ст. 24 наведеного Закону у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно та їх обтяження.
Оскільки подані ОСОБА_2 документи на реєстрацію права власності на спірний нежитловий будинок, не відповідали вимогам діючого законодавства (відсутність довідки про присвоєння поштової адреси, документів на землекористування, невідповідність площі нежитлової будівлі, зазначеної у технічному паспорті від 22.05.2017 площі будівлі, зазначеної в Акті державної технічної комісії від 28.05.1998), то в силу приписів ст. 24 Закону державний реєстратор за результатами розгляду поданих документів, повинен був відмовити ОСОБА_2 у державній реєстрації права власності на нерухоме майно – нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_7 .
За таких обставин, суд вважає, що рішення державного реєстратора КП "Регіональне бюро державної реєстрації "Новоселівської сільської ради Одеської області від 21.06.2017, індексний номер: 43431263 щодо реєстрації за ОСОБА_2 права власності на нерухоме майно – нежитловий будинок, загальною площею 26,0 м2, розташований за адресою: АДРЕСА_7 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 1281638851101) було прийняте на підставі Акту державної технічної комісії від 28.05.1998, який має дефект форми, без документу, який відповідно до вимог законодавства засвідчує присвоєння нежитловій будівлі адреси, за відсутності документів на земельну ділянку, яка нікому не передавалась у власність/користування, за наявності розбіжностей у площі об`єкту нерухомості, було прийнято з порушенням ст.ст. 5, 18, 24, 27 Закону та п.п. 18, 40, 41 Порядку.
Виходячи з вище наведеного, суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 здійснив будівництво спірної нежитлової будівлі на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_9 всупереч чинному на час будівництва законодавству України, самочинно, без достатньої правової підстави, а тому право власності на об`єкт самочинного будівництва не набув.
Враховуючи висновки, суд дійшов висновку, що всі наступні правочини щодо відчуження об`єкту самочинного будівництва нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_7 не можуть бути підставою виникнення у її набувачів права власності.
Так само, рішення державних реєстраторів щодо внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об`єкту самочинного будівництва за відсутності документів на підтвердження законного землекористування, на переконання суду, є незаконними та такими що протирічать вимогам ЦК України, ЗК України, Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно" та Порядку № 1127.
За висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22, якщо нерухоме майно є самочинним будівництвом, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно у будь-який інший спосіб, окрім визначеного статтею 376 ЦК України (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за особою, яка його побудувала, або за власником земельної ділянки), є такою, що не відповідає вимогам цієї статті.
Можливість настання інших правових наслідків, ніж передбачені статтею 376 ЦК України, як у випадку самочинного будівництва, здійсненого власником земельної ділянки, так і у випадку самочинного будівництва, здійсненого іншою особою на чужій земельній ділянці, виключається.
Враховуючи вищезазначені положення нормативно-правових актів та правові висновки Верховного Суду, беручи до уваги те, що спірний об`єкт нерухомості не міг бути введений в експлуатацію на підставі Акту від 28.05.1998, який не відповідав вимогам законодавства, чинного на час його оформлення, оскільки мав дефект форми, за відсутності документа про присвоєння адреси, розбіжностей у площі нерухомого об`єкту визначених у Акті від 28.05.1998 та технічному паспорті від 22.05.2017 на час реєстрації права власності за ОСОБА_2 , відсутності документів, що підтверджують законність користування земельною ділянкою, на якій він побудований, суд дійшов висновку, що нежитлова будівля за адресою: АДРЕСА_7 є об`єктом самочинного будівництва, право власності на який у ОСОБА_2 не виникло і як слідує, не підлягало державній реєстрації.
Як свідчать матеріали справи, в подальшому ОСОБА_2 , ОСОБА_14 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ТОВ "Газ Сервіс Південь" та ОСОБА_1 вчинялись дії та укладались правочини, спрямовані на легалізацію самочинного будівництва та безпідставне зайняття земельної ділянки комунальної власності, внаслідок чого, станом на час розгляду справи, на земельній ділянці територіальної громади м. Одеси за адресою: АДРЕСА_7 розміщений об`єкт нерухомості до складу якого входять; літ. "А"-нежитлова будівля площею 28,8 м2, І - мостіння, ІІ – металева цистерна, ІІІ – бетонне покриття, № 1 – огорожа, на які зареєстровано право власності за ОСОБА_1 у Державному реєстрі речових прав на самочинно збудовано нерухоме майно.
Підсумовуючи вище наведене, суд дійшов висновку, що рішення державного реєстратора № 39603396 від 09.02.2018 про внесення змін до запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (реєстр. № 1281638851101), щодо відомостей про об`єкт нерухомого майна - нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_6 в частині зміни площі нежитлової будівлі з 26 м2 на 28,8 м2; рішення державного реєстратора № 62994642 від 21.01.2022 про державну реєстрацію права приватної власності ТОВ "Газ Сервіс Південь" на 47/100 та на 53/100 часток нежитлової будівлі, загальною площею 28,8 м2 за адресою: АДРЕСА_7 ; рішення державного реєстратора № 64520596 від 17.08.2022 про внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, в частині документів, на підставі яких 21.01.2022 було зареєстровано право власності ТОВ " Газ Сервіс Південь" на нежитлову будівлю, а саме: довідки б/н від 15.08.2022 та Технічного паспорту від 16.08.2022, виданих ПП "Південь Проект Буд"; рішення державного реєстратора № 67777006 від 27.05.2023 про внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, шляхом заміни довідки б/н від 15.08.2022, виданої ПП "Південь Проект Буд", технічного паспорту від 16.08.2022, виданого ЄДЕССБ на технічний паспорт від 25.05.2023, виданий ЄДЕСББ, реєстраційний номер Т101:9937-0816-6571-7894; рішення державного реєстратора № 77939135 від 21.03.2025 про державну реєстрацію прав (реєстр № 65944593) про набуття права власності на закінчений будівництвом об`єкт (реєстр № 1281638851101) на підставі договору купівлі-продажу від 21.03.2025 Хомяковим С.В. на нежитлову будівлю загальною площею 28,8 м2, розташовану за адресою: АДРЕСА_6 , прийняті за відсутності у відчужувачів права користування спірною земельною ділянкою, без документів, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, за відсутності дозвільних документів на будівництво, що свідчить про порушення п.п.41, 42 Порядку про реєстрацію та Законів України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно", "Про регулювання містобудівної діяльності".
При цьому матеріали справи не містять, а відповідачем не спростовано, що земельна ділянка передавалась у власність або відводилась у користування відповідачу, зокрема, із метою здійснення на ній будь-якого будівництва, розміщення об`єкту нерухомого майна. 
Звернення ОСОБА_12 та ОСОБА_4 із заявою від 17.03.2020 (вх. № 34-Ко-2399) до Одеського міського голови про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки орієнтованою площею 0,0700га для розміщення та обслуговування автомийки та автозаправної станції за адресою: АДРЕСА_6 не може бути доказом надання належного оформлення права користування земельною ділянкою під самочинно збудованим об`єктом нерухомості, оскільки, як встановлено судом, остаточне рішення про надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки та надання земельної ділянки ОМР не приймалось.
Отже суд вважає, що, наведені вище правочини укладені з метою відчуження об`єкту самочинного будівництва за адресою: АДРЕСА_7 , який в силу вимог ст. 376 ЦК України відчужувачам, а згодом відповідачу не належав, побудований самовільно на земельній ділянці комунальної власності, право на яку жоден з власників не мав, наведені правочини спрямовані на використання всупереч закону комунального майна - земельної ділянки, а тому перебування на земельній ділянці комунальної власності нежитлової будівлі, право власності на яку на даний час зареєстровано за відповідачем, та використання земельної ділянки, належній територіальній громаді, без правових підстав, перешкоджає позивачу у реалізації ним свого права власності, а тому розміщення на земельній ділянці спірного об`єкта самочинного будівництва порушує умови землекористування та підлягає знесенню на підставі частини четвертої статті 376 ЦК України.
Висновки щодо способу захисту прав власника земельної ділянки у разі зведення на ній самочинного будівництва шляхом задоволення вимоги про знесення самочинно побудованого нерухомого майна є усталеними в судовій практиці Верховного Суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22, від 20.07.2022 у справі № 923/196/20, Верховного Суду від 06.11.2019 у справі № 910/14328/17, від 01.07.2020 у справі № 755/3782/17, від 02.06.2021 у справі № 910/14524/19).
З урахуванням вище наведеного, позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22, суд дійшов висновку, що позовна вимога Прокурора про зобов`язання відповідача усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні територіальною громадою м. Одеси в особі ОМР земельною ділянкою площею 578,4 м2 за адресою: АДРЕСА_6 шляхом її звільнення та знесення об`єкту самочинного будівництва - нежитлової будівлі, загальною площею 28,8 м2 за адресою: АДРЕСА_6 є належною, ефективною, обґрунтованою, доведеною належними та допустимими доказами, а тому підлягає задоволенню.
Щодо посилання відповідача на втручання у його право на мирне володіння майном суд зазначає наступне.
Слід зазначити, що ОСОБА_13 здійснюючи будівництво об`єкту без правовстановлюючих документів на земельну ділянку, без дозвільних документів на будівництво, отримання документів на присвоєння цьому об`єкту адреси та без належного введення об`єкту в експлуатацію, усвідомлював незаконність своїх дій щодо забудови земельної ділянки комунальної форми власності та можливі наслідки.
При цьому, відповідач, укладаючи 21.03.2025 із ТОВ "Газ Сервіс Південь", був обізнаний з його умовами, а саме, абзацом четвертим пункту першого, в якому вказано, що відповідно до Довідки ГУ ДЗК в Одеській області 285.11.2024 за № 688/350-24 право власності на земельну ділянку, на якій розташований Об`єкт купівлі-продажу не зареєстровано, відповідача було ознайомлено із нормами ЦК України, зокрема, ст. 376 ЦК України, а тому вчиняючи дії, спрямовані на здійснення державної реєстрації права власності на нежитлову будівлю, не міг не усвідомлювати протиправність своїх дій з огляду на відсутність у ТОВ "Газ Сервіс Південь" жодних правовстановлюючих документів на земельну ділянку на якій розташований об`єкт самочинного будівництва, дозвільних документів на будівництво (реконструкцію).
Таким чином, суд вважає, що ОСОБА_1 діяв недобросовісно, порушуючи право власності територіальної громади міста Одеси на вказану земельну ділянку під об`єктом самочинного будівництва.
Окрім того, як вбачається з матеріалів справи, Прокурор 19.03.2025 направив позовну заяву ТОВ "Газ Сервіс Південь" до його електронного кабінету у ЕСІТС, яка того ж дня була отримана Товариством, а вже 21.03.2025 між ТОВ "Газ Сервіс Південь" та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі продажу спірного об`єкту нерухомості.
При цьому 21.03.2025 Господарським судом Одеської області були вжиті заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірний об`єкт нерухомості, а тому прийняття державним реєстратором рішення про державну реєстрацію прав, індексний номер: 77939135 від 21.03.2025 фактично було намаганням ТОВ "Газ Сервіс Південь" штучної зміни підсудності справи № 916/1023/25.
Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод захищає право власності особи від свавільного втручання держави у її права. 
Однак, ЄСПЛ допускає окремі випадки, коли втручання у права особи є допустим для задоволення "суспільного інтересу", проте таке втручання не повинно перевищувати певну межу між інтересами суспільства або держави та інтересами окремої особи. Для цього необхідно дотримання державою певного балансу та тільки на умовах або підставах передбачених у національному законодавстві держави, у іншому випадку буде порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13 зазначила, що застосовуючи до спірних правовідносин статтю 1 Першого протоколу до Конвенції, суд на підставі зібраних доказів має проаналізувати: 1) чи здійснює власник земельної ділянки, який звернувся до суду, втручання відповідно до приписів національного законодавства у право відповідача як її орендаря на мирне володіння майном останнього, зокрема з огляду на норми права у сфері містобудування й охорони культурної спадщини; 2) чи переслідує таке втручання власника земельної ділянки через здійснення відповідачем самочинного будівництва на орендованій ним земельній ділянці легітимну мету, зокрема, чи є вимога власника цієї ділянки зобов`язати відповідача знести самовільно побудовану на такій ділянці споруду заходом з контролю власником за користуванням його ділянкою відповідно до загальних інтересів, у тому числі інтересів в охороні культурної спадщини; 3) чи є захід із втручання у право відповідача пропорційним визначеній меті (зокрема з огляду на те, що законодавче визначення правових наслідків самочинного будівництва ґрунтується на пріоритеті захисту прав власника земельної ділянки над інтересами орендаря, який хоче спорудити певний об`єкт на цій ділянці), та чи не становитиме для відповідача задоволення вимоги про знесення самочинно побудованої на чужій земельній ділянці споруди такого індивідуального тягаря, який є надмірним з урахуванням конкретних обставин справи, зокрема з урахуванням поведінки відповідача у відносинах з власником земельної ділянки, а також суспільних інтересів у збереженні культурної спадщини.
Щодо першого питання, то, на думку суду, власник земельної ділянки, а саме Одеська міська рада, здійснює втручання відповідно до приписів національного законодавства у право відповідача на мирне володіння майном останнього, шляхом звернення до суду з метою захисту прав територіальної громади.
Окрім того, суд вважає, що у даному випадку взагалі відсутнє втручання у мирне володіння майном відповідача, оскільки, як було встановлено вище, відповідач не міг набути права власності на об`єкт самовільного будівництва, тому знесення такого об`єкту жодним чином не впливає на його право мирного володіння.
Щодо другого питання, суд вважає, що у даному випадку прокурор/власник земельної ділянки, звертаючись із позовною заявою про зобов`язання знести самовільно побудовану споруду, переслідує легітимну мету, оскільки дана самовільна споруда була збудована на земельній ділянці, що не була відведена для здійснення цієї мети, що порушує права землевласника, територіальної громади м. Одеса.
По третьому питанню суд зазначає, що даний захід, а саме зобов`язання відповідача знести самовільно побудовану споруду, є пропорційним визначеній меті, прямо передбачений ч. 4 ст. 376 Цивільного кодексу України, окрім того, у суду відсутні підставі вважати, що відповідний захід становитиме для відповідача надмірний індивідуальний тягар, якщо порівнювати його зі шкодою, яка наноситься власнику земельної ділянки, територіальній громаді м. Одеса та суспільним інтересам, у тому числі, за встановлених обставин недобросовісності відповідача.
Отже, приписи Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та Першого протоколу до неї захищають права добросовісного власника, яким за висновками суду, відповідач не є, виходячи з чого суд дійшов висновку про відсутність неправомірного втручання у право відповідача на мирне володіння майном.
Щодо позовної вимоги Прокурора про скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта, що за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів з незначними наслідками (СС1) "Реконструкція нежитлової будівлі без зміни геометричних розмірів у плані за адресою: м. Одеса, вул. Інглезі (вул. 25-ї Чапаєвської Дивізії), 9б; 1220.9. Будівлі для конторських та адміністративних цілей" № ОД 141180331580 від 02.02.2018, здійсненої управлінням ДАБК ОМР, суд дійшов до наступного висновку.
Відповідно до частини першої статті 41 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" державний архітектурно-будівельний контроль - сукупність заходів, спрямованих на дотримання замовниками, проектувальниками, підрядниками та експертними організаціями вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил під час виконання підготовчих та будівельних робіт.
Процедуру здійснення заходів, спрямованих на дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил під час виконання підготовчих та будівельних робіт визначено "Порядком здійснення державного архітектурно-будівельного контролю", затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 553 від 23.05.2011 (далі - Порядок № 553).
Відповідно до пункту 5 Порядку № 553 державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється у порядку проведення планових та позапланових перевірок за територіальним принципом.
Згідно із пунктами 6, 7 Порядку № 553 плановою перевіркою вважається перевірка, що передбачена планом роботи органу державного архітектурно-будівельного контролю, який затверджується керівником відповідного органу державного архітектурно-будівельного контролю.
Позаплановою перевіркою вважається перевірка, яка не передбачена планом роботи органу державного архітектурно-будівельного контролю. Підставами для проведення позапланової перевірки є, окрім іншого, вимога правоохоронних органів про проведення перевірки.
Пунктом 16 зазначеного Порядку № 553 встановлено, що за результатами державного архітектурно-будівельного контролю посадовою особою інспекції складається акт перевірки відповідно до вимог, установлених цим Порядком.
Відповідно до пункту 17 Порядку № 553 у разі виявлення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, крім акта перевірки, складається протокол разом з приписом усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил або приписом про зупинення підготовчих та будівельних робіт, які виконуються без повідомлення, реєстрації декларації про початок їх виконання або дозволу на виконання будівельних робіт.
Згідно із пунктом 9 Порядку № 553, державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється у присутності суб`єктів містобудування або їх представників, які будують або збудували об`єкт будівництва.
Відповідно до частин першої та другої статті 36 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" право на виконання підготовчих робіт (якщо вони не були виконані раніше згідно з повідомленням або зареєстрованою декларацією про початок виконання підготовчих робіт) і будівельних робіт на об`єктах, що належать до I-III категорій складності, підключення об`єкта будівництва до інженерних мереж та споруд надається замовнику та генеральному підряднику чи підряднику (у разі якщо будівельні роботи виконуються без залучення субпідрядників) після реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт.
Частиною 7 цієї ж статті передбачено підстави скасування декларації про початок виконання будівельних робіт, до яких, зокрема, віднесено: 1) подання замовником заяви про скасування декларації про початок виконання будівельних робіт; 2) отримання відомостей про припинення юридичної особи або підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем (замовником), смерті фізичної особи - замовника або визнання її безвісно відсутньою; 3) встановлення під час перевірки порушень вимог містобудівної документації, містобудівних умов та обмежень, невідповідності об`єкта будівництва проектній документації на будівництво такого об`єкта та вимогам будівельних норм, державних стандартів і правил, порушень містобудівного законодавства у разі невиконання вимог приписів посадових осіб органів державного архітектурно-будівельного контролю.
Згідно із частиною першою статті 39 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що належать до I-III категорій складності, та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації.
Датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифіката (частина п`ята статті 39 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності").
Згідно частини дев`ятої статті 39 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" зареєстрована декларація про готовність об`єкта до експлуатації або сертифікат є підставою для оформлення права власності на нього.
Замовник відповідно до закону несе відповідальність за повноту та достовірність даних, зазначених у поданій ним декларації про готовність об`єкта до експлуатації, та за експлуатацію об`єкта без зареєстрованої декларації або сертифіката (частина десята статті 39 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності").
Частина друга статті 39-1 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" передбачає, що у разі виявлення інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю факту подання недостовірних даних, наведених у надісланому повідомленні чи зареєстрованій декларації, які є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом, зокрема, якщо він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту або будівельного паспорта, реєстрація такого повідомлення або декларації підлягає скасуванню інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Про скасування повідомлення або декларації замовник письмово повідомляється протягом трьох робочих днів із дня скасування.
За правилами статті 26 цього Закону завершальним етапом будівництва об`єкта містобудування є реєстрація права власності на такий об`єкт.
Виходячи із системного аналізу вищенаведених правових положень, суд дійшов висновку про те, що державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється у формі планових і позапланових перевірок, за його результатами посадовою особою органу державного архітектурно-будівельного контролю складається акт перевірки, а в разі виявлення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, крім акта перевірки, складається протокол разом з приписом про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності.
Зі змісту положень статті 41 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" та Порядку № 553 вбачається, що для усунення можливості зловживання правом на перевірки, сукупність заходів, які здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю за додержанням вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил можуть здійснюватися лише під час виконання відповідними суб`єктами підготовчих та будівельних робіт.
З аналізу наведених законодавчих норм можна дійти висновку про те, що реєстрація декларації про початок будівництва є обов`язковою умовою для початку виконання будівельних робіт. Відповідальність за повноту та достовірність інформації, наведеної в декларації, несе замовник будівництва (особа, яка подає декларацію).
Реєстрація декларації може бути скасована у разі виявлення інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю факту наведення у ній недостовірних даних, які є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Як встановлено судом, 18.01.2018 Управлінням ДАБК було зареєстровано Повідомлення про початок виконання будівельних робіт, щодо об`єктів за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначним и наслідками (СС1) ОД 61180181278 про реконструкцію нежитлової будівлі без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані за адресою: АДРЕСА_7 (т.с. 1, звор стор. а.с. 133-135), а 02.02.2018 Управлінням ДАБК ОМР була зареєстрована Декларація про готовність об`єкта до експлуатації ОД 141180331580 (т.с. 1 зв.стор. а.с. 129-133), яка розміщена на Порталі Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва (https://e-construction.gov.ua/dabi_history_public_card/view=2860394407264257296).
В подальшому, державним реєстратором прав на нерухоме майно Юридичного департаменту ОМР було прийнято рішення № 39603396 від 09.02.2018 про внесення змін до запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 1281638851101, на підставі заяви ОСОБА_5 від 09.02.2018, технічного паспорту № 36/18 від 07.02.2018, виданого ТОВ "Одеське БТІ", декларації про готовність об`єкта до експлуатації № ОД 141180331580 від 02.02.2018, виданої Управлінням ДАБК ОМР, відповідно до якого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно була проведена реєстрація змін до відомостей про об`єкт нерухомого майна - нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_6 в частині зміну площі будівлі з 26 м2 на 28,8 м2.
Реєстрація декларації про початок виконання будівельних робіт є актом одноразового застосування, який потягнув за собою настання певних правових наслідків, у цьому випадку вчинення на замовлення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 дій щодо реалізації наданого їм цією декларацією права на проведення у період з 18.01.2018 по 26.01.2018 будівельних робіт з реконструкції нежитлової будівлі без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані за адресою: АДРЕСА_7 , за наслідком яких загальна площа об`єкта нерухомості збільшилась до 28,8м2.
Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09.02.2018 (індексний№ 1134469137) (т.с. 1, а.с 86) за ОСОБА_7 зареєстровано право спільної часткової власності на 47/100 нежитлової будівлі, загальною площею 28,8 м2, за адресою: АДРЕСА_7 (підстава виникнення права власності – договір купівлі-продажу від 29.12.2017, посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Чернягіною Н.С. за № 1062 та декларація про готовність об`єкта до експлуатації № ОД141180331580 від 02.02.2018, зареєстрованої Інспекцією ДАБК ОМР).
Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09.02.2018 (індексний№ 113468845) (т.с. 1, а.с 87) за ОСОБА_5 зареєстровано право спільної часткової власності на 53/100 нежитлової будівлі, загальною площею 28,8 м2, за адресою: АДРЕСА_7 (підстава виникнення права власності – договір купівлі-продажу від 29.12.2017, посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Чернягіною Н.С. за № 1060 та декларація про готовність об`єкта до експлуатації № ОД141180331580 від 02.02.2018, зареєстрованої Інспекцією ДАБК ОМР).
Отже, судом установлено факт реєстрації за ОСОБА_7 та ОСОБА_5 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права спільної часткової власності на новостворений об`єкт містобудування. 
З моменту реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації, з якою пов`язується закінчення будівництва об`єкта містобудування, декларація про початок виконання будівельних робіт вичерпала свою дію, так само після реєстрації ОСОБА_7 та ОСОБА_5 09.02.2018 права власності на новостворений об`єкт містобудування, також вичерпала свою дію декларація про готовність до експлуатації об`єкта.
Саме така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у справі № 826/4286/17 від 12.11.2020, у справі № 757/920/20-ц від 14.07.2021, у справі № 826/2827/17 від 10.09.2021.
Отже скасування Декларації про готовність об`єкта до експлуатації ОД 141180331580 від 02.02.2018, за умови реєстрації права спільної часткової власності на реконструйоване нерухоме майно за ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , не призведе до поновлення порушених прав та інтересів ОМР як власника земельної ділянки, виходячи з чого обраний Прокурором спосіб захисту порушених прав не є належним та ефективним, а тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині.
Водночас щодо позовної вимоги про припинення володіння відповідачем права приватної власності на нежитлову будівлю літ. "А", площею 28,8 м2 за адресою: АДРЕСА_6 з одночасним закриттям реєстраційного розділу об`єкта нерухомого майна № 1281638851101, суд дійшов до наступних висновків.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22 виснувала, що можливі способи захисту прав особи - власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, прямо визначені ст. 376 ЦК України, яка регулює правовий режим самочинно побудованого майна. Тобто, належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно. У випадку задоволення однієї із зазначених вище вимог юридична доля самочинно побудованого майна (спірного об`єкта нерухомості) буде вирішена у встановленому законом порядку. Разом із цим буде відновлено стан єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.
При цьому, якщо право власності на об`єкт самочинного будівництва зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, у разі задоволення позовної вимоги про знесення об`єкта самочинного будівництва суд у мотивувальній частині рішення повинен надати належну оцінку законності такої державної реєстрації.
Якщо суд дійде висновку про незаконність державної реєстрації права власності на об`єкт самочинного будівництва, таке судове рішення є підставою для закриття розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи з огляду на положення п. 5 ч. 1 ст. 14 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються в разі набрання законної сили судовим рішенням, яким скасовується рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, на підставі якого відкрито відповідний розділ).
Звідси коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного ст. 376 ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.
Усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду, відповідно до якої у спорах про знесення об`єкта самочинного будівництва заявлені позовні вимоги про скасування рішень державного реєстратора є неналежними та такими, що не спрямовані на реальний захист прав та інтересів позивача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17.12.2025 у справі № 908/2388/21).
Враховуючи наведені норми матеріального права, а також висновки Великої Палати Верховного Суду щодо них, не заперечення сторонами справи фактичного існування спірного нерухомого майна в натурі, суд зазначає, що належним та ефективним способом захисту прав територіальної громади міста Одеси у спірних правовідносинах є лише вимога Прокурора про знесення самовільно збудованої нежитлової будівлі і задоволення цієї вимоги саме по собі остаточно вирішить юридичну долю спірного самочинного будівництва у встановленому законом порядку.
Аналогічний правовий підхід викладено Верховним Судом, зокрема, у постановах від 05.02.2025 у справі № 914/2511/23, від 12.02.2025 у справі № 916/960/22 та від 26.02.2025 у справі № 914/2847/23.
За таких обставин, вимога Прокурора про припинення володіння відповідачем права приватної власності на нежитлову будівлю літ. "А", площею 28,8 м2 за адресою: м. Одеса, вул. Інглезі, 9б з одночасним закриттям реєстраційного розділу об`єкта нерухомого майна № 1281638851101 не є належним та ефективним способом захисту порушеного права, а тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позву в цій частині.
Відповідно до статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.
Згідно з ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною 1 статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
У відповідності до ст. 78 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до приписів ст.79 ГПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. 
Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").
Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навивши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії"). 
Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії").
З урахуванням висновків, до яких дійшов суд при вирішенні даного спору, суду не вбачається за необхідне надавати правову оцінку кожному із доводів та аргументів, наведених учасниками справи у своїх заявах по суті спору.
Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Оцінивши подані учасниками справи аргументи та докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку щодо часткового задоволення позовних вимог Прокурора.
Відповідно до приписів ст.129 ГПК України витрати по сплаті судового збору у цій справі слід покласти на відповідача пропорційно задоволеним позовним вимогам.
Керуючись ст.ст. 2, 13, 76, 79, 86, 129, 202, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд -
ВИРІШИВ:

1. Позов - задовольнити частково.
2. Зобов`язати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради (площа Біржова, № 1, м. Одеса, 65026, код ЄДРПОУ 26597691) земельною ділянкою площею 578,4 м2 за адресою: АДРЕСА_6 шляхом її звільнення та знесення об`єкту самочинного будівництва - нежитлової будівлі, загальною площею 28,8 м2 за адресою: АДРЕСА_6 .
3. Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Одеської обласної прокуратури (вул. Італійська, № 3, м. Одеса, , 65026, код ЄДРПОУ 03528552, рахунок UA808201720343100002000000564, банк отримувача: Державна казначейська служба України, м. Київ, МФО 820172, код класифікації доходів бюджету 22030101) судові витрати з оплати судового збору у сумі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн 40 коп.
4. В решті позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.241 ГПК України.
Накази видати відповідно до ст. 327 ГПК України.
Повне рішення складено 06 липня 2026 р.

Суддя О.В. Цісельський