| | Справа № 358/1450/25  Провадження № 3/358/45/26

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2026 року м. Богуслав 

Суддя Богуславського районного суду Київської області Буравова К.І., розглянувши матеріали, які надійшли з відділення поліції № 2 Обухівського РУП ГУ Національної поліції в Київській області про притягнення до адміністративної відповідальності
ОСОБА_1 ,    ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , громадянина України, військовослужбовця, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , 
за ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення,-

УСТАНОВИЛА: 

Формулювання обставин правопорушення, яке пред`являлось особі у протоколі та визнане суддею доведеним.

1.10.08.2026 о 00:20:00 в м. Богуслав по вул. Миколаївська 9, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом марки «ВАЗ 21093», державний номерний реєстраційний знак НОМЕР_2 , з ознаками алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, поведінка, що не відповідає обстановці). Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки ТЗ за допомогою приладу Drager або найближчому медичному закладі, у встановленому законом порядку водій відмовився, що зафіксовано на нагрудну бодікамеру. Від керування транспортним засобом водій відсторонений, про що ним складено відповідну розписку (зобов`язання). Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.5 ПДР , та вчинив правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Позиція особи, яка притягається до адміністративної відповідальності та її захисника
2.ОСОБА_1 у судові засідання, призначені на 21.04.2026, 13.05.2026, 27.07.2026 та 30.07.2026, не з`явився у зв`язку з перебуванням на військовій службі, що підтверджується довідкою В/Ч НОМЕР_3 за №119 від 22.04.2026. Про дату, час та місце проведення судового засідання їх був належним чином повідомлений. Судові повістки-повідомлення про виклик у судове засідання, призначене на 21.04.2026, та 13.05.2026, 27.07.2026 та 30.07.2026 було надіслано ОСОБА_1 шляхом направлення смс-повісток на номер телефону, зазначений ним в заяві про направлення смс-повісток, що підтверджується довідками про доставку повідомлення у додатку Viber. 
3.Матеріали справи містять письмові пояснення ОСОБА_1 від 25.11.2025, згідно з якими: «З приводу звинувачення мене у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, я своєї вини не визнаю. Я такого правопорушення не вчиняв, з відомостями, обставинами та фактами, викладеними у протоколі та інших матеріалах справи, категорично не згоден та заперечую проти їх достовірності. Я, ОСОБА_1 , проходжу військову службу у військовій частині НОМЕР_3 . У зв`язку з постійними загрозами ракетних та дронових ударів по військових об`єктах, командування прийняло рішення не залишати весь особовий склад на території частини вночі. Це робиться з міркувань безпеки, щоб уникнути великих втрат у випадку прильоту. Тому після виконання робочих завдань військовослужбовців, які не заступають у наряд, відпускають додому. Ми прибуваємо до частини зранку та залишаємо її ввечері, якщо не чергуємо. 10.08.2025 я затримався на службі, виконуючи технічне завдання - ремонт транспортного засобу, який використовувався для перевезення особового складу. Роботи тривали до пізнього вечора, оскільки потрібно було відновити електропроводку та перевірити технічний стан машини перед виїздом наступного дня. Коли ми завершили роботу, комендантська година вже розпочалася, і додому я повертався вже дуже пізно, оскільки затримався на роботі. Протягом дня мене турбував біль у шлунку, приїхавши додому я випив знеболювальне. Однак, протягом 30 хвилин, відчув, що біль стає нестерпним, тому вирішив поїхати власним авто в пошуках цілодобової аптеки. Під час руху мене зупинив екіпаж поліції. Працівники повідомили, що я порушив комендантську годину. Я відразу пояснив, що шукаю цілодобову аптеку. У ході спілкування один з поліцейських звернув увагу на те. що моя мова не зовсім чітка, і запитав, чи не вживав я алкоголь. Я повідомив працівникам поліції, що жодних алкогольних напоїв не вживав. Напередодні мене турбував сильний біль у шлунку. Як приїхав додому, я прийняв знеболювальний засіб, однак він не дав очікуваного ефекту. Після прибуття додому біль лише посилився, став нестерпним, тому я вирішив поїхати власним автомобілем у пошуках цілодобової аптеки, щоб придбати спеціальні ліки для шлунку. Під час спілкування з поліцейськими я також пояснив, що раніше, під час виконання бойових завдань, отримав контузію, наслідком якої є періодичне порушення мови. Ці симптоми проявляються особливо після фізичного або нервового навантаження. Саме тому моя мова могла здатися нечіткою, але це виключно медичний наслідок травми, а не ознака сп`яніння. Я намагався спокійно пояснити ситуацію, відповідав на всі питання, поводився адекватно. Проте, незважаючи на це, поліцейські зробили висновок, що вбачають ознаки сп`яніння, і склали протокол за ст. 130 КУпАП. Вважаю такі дії безпідставними. У день зупинки я не перебував у стані алкогольного чи будь-якого іншого сп`яніння, не мав жодних ознак впливу алкоголю. Усі можливі зовнішні прояви, які могли викликати у працівників поліції підозру, мають виключно медичне походження і пов`язані з отриманою мною травмою під час служби. Хочу підкреслити, що я - діючий військовослужбовець. Для мене дисципліна, відповідальність і тверезість - це невід`ємна частина служби. Під час чергувань і виконання наказів я завжди дотримуюся встановлених правил, тому вважаю несправедливим і образливим припущення, що я міг свідомо сісти за кермо у нетверезому стані. Прошу, суд врахувати обставини моєї військової служби, умови, в яких я перебуваю, специфіку пересування під час комендантської години, а також медичні наслідки контузії, які впливають на мову та координацію. Всі дії з мого боку були вмотивовані службовими обставинами, а жодного наміру порушувати закон чи наражати когось на небезпеку не було». 
4.Захисник ОСОБА_1 – адвокат Дмитренко Олена Олегівна 30.07.2026 в судовому засіданні (дистанційно) просила закриття провадження у справі за відсутності події та складу адміністративного правопорушення, за наявності зазначених в клопотанні порушень, допущених при складанні протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , зокрема, у зв`язку з тим, що не викликали ВСП і огляд проводився неналежною особою. Сторона захисту вважає ОСОБА_1 невинним у вчиненні правопорушення передбаченогоч. 1 ст. 130 КУпАП. При винесенні постанови суду просила врахувати, що ОСОБА_1 , є військовослужбовцем та проходить військову службу в період військового стану і йому водійські права необхідні для виконання його обов`язків по службі, а тому захисник просила не позбавляти ОСОБА_1 права керування транспортними засобами та застосувати аналогію закону за ст. 69 КК України.
5.12.11.2025 через підсистему «Електронний суд»  ОСОБА_2 подала до суду клопотання про призначення покарання з урахуванням принципу індивідуалізації, в якому просила у разі визнання ОСОБА_1 винним в інкримінованому йому діянні, застосувати за аналогією закону ст. 69 КК України і не призначити йому додаткове покарання у вигляді позбавлення права керування транспортним засобом. На обґрунтування зазначила, що Право керування транспортним засобом є критичною професійною функціональністю ОСОБА_1 як командира взводу, без якої унеможливлюється виконання ним безпосередніх обов`язків із керування військовою та спеціальною технікою під час виконання бойових завдань, до яких він залучений після проходження злагодження; враховуючи вжиті заходи виховно-дисциплінарного впливу та посилений командуванням контроль, у даній ситуації виникає підстава для застосування принципу пропорційності та індивідуалізації юридичної відповідальності (ст. 61 Конституції України), де найвищий конституційний обов`язок із захисту Вітчизни, суверенітету і територіальної цілісності України (ст. 65 Конституції України) переважає каральний інтерес держави, а застосування основного стягнення у вигляді істотного штрафу (17 000 грн) є повністю співмірним та достатнім інструментом для досягнення мети адміністративного покарання без шкоди боєздатності підрозділу.
6.25.11.2025 через підсистему «Електронний суд»  ОСОБА_2 подала до суду заяву про закриття провадження у справі, в якій просила провадження у справі №358/1450/25 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за фактом вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.130 КУпАП, закрити у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. На обґрунтування зазначила, такі доводи. 1. Матеріалами адміністративної справи не підтверджується факт перебування підзахисного в стані алкогольного сп`яніння.
1.1Відсутність ознак стану алкогольного сп`яніння та підстав для проведення огляду. 
У протоколі вказано ознаки сп`яніння (запах алкоголю, порушення мови, неадекватна поведінка). Проте відеозапис це спростовує: поведінка спокійна, мова чітка, рухи скоординовані.
Ознака «поведінка, що не відповідає обстановці» поліцейськими взагалі не оголошувалася. Безпідставна вимога огляду не створює обов`язку його проходити.
1.2Не проведено огляд підзахисного на стан алкогольного сп`яніння в закладі охорони здоров`я.
Відмова від тесту на місці мотивована вживанням сильнодіючих знеболювальних ліків.
Згідно з п. 12 Розділу ІІ Інструкції № 1452/735, у разі підозри на вплив лікарських препаратів поліцейський зобов`язаний направити водія до медичного закладу, чого зроблено не було.
2.Недопустимість долучених до протоколу про адміністративне правопорушення відеозаписів. 2.2. Щодо відеофайлів «WhatsApp Video 2025-08-10 at 08.35.37» та «WhatsApp Video 2025-08-10 at 08.35.42».
У протоколі відсутні відомості про пристрої, якими здійснено ці записи (порушення ч. 2 ст. 283 КУпАП).
Файли містять недостовірний час зйомки, а тому є неналежними та недопустимими доказами.
2.2. Щодо відеофайлів «export-e5f5r» та «export-zbn6p».
Відеозаписи з нагрудних камер є переривчастими та складаються з окремих файлів.
Це порушує п. 5 Розділу ІІ Інструкції № 1026 щодо обов`язку безперервної відеозйомки з початку спілкування до його завершення.
3. Матеріалами адміністративної справи підтверджується, що підзахисний діяв в умовах крайньої необхідності.
Підзахисний кермував авто під час комендантської години виключно для термінового придбання ліків у нічній аптеці через гострий біль у шлунку.
Реальна небезпека для здоров`я не могла бути усунута іншим шляхом, що свідчить про стан крайньої необхідності (ст. 18 КУпАП) та є підставою для закриття справи.
4. Порушення прав особи, що притягається до адміністративної відповідальності.
При складенні протоколу підзахисному не роз`яснено його права та обов`язки (ст.268 КУпАП) та не забезпечено право на юридичну допомогу адвоката.

7.Крім того, 22.12.2025 захисник Дмитренко О.О. через підсистему «Електронний суд» подала клопотання про долучення до матеріалів адміністративної справи наступних документів, а саме: копію направлення 826 від 08.05.2023, копію довідки про обставини травми №44 від 18.05.2023, копію довідки про обставини поранення №1800/2/15/90 від 05.03.2024, копію медичної картки №8466 від 09.03.2023, копію довідки №58 від 08.04.2024, копію довідки військово-лікарської комісії №13010 від 24.05.2024,копію первинної медичної картки №4893/15 від 12.06.2024, копію виписки №2395, копію довідки про обставини травми №1800/2/15/332 від 17.06.2024, копію довідки №214 від 18.06.2024, копію довідки військово-лікарської комісії № 62 від 21.06.2025, копію заключення за результатами експериментально-психологічного дослідження №3892/1 від 29.07.2024, копію протоколу магнітно-резонансної томографії від 01.08.2024, копію довідки №1800/1/666 від 06.08.2024, копію довідки військово-лікарської комісії №22220 від 28.08.2024, копію довідки №272 від 31.01.2025, копію первинної медичної картки №188 від 03.02.2025.
Докази на підтвердження встановлених суддею обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.
8. Відповідно до ч. 1 ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.
9. Згідно до ч. 2 ст. 7 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
10. Відповідно до статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
11. З урахуванням загального визначення поняття адміністративного правопорушення, обов`язковою ознакою будь-якого адміністративного правопорушення є вина особи у його вчиненні (у формі умислу або необережності), тобто певне психічне відношення особи до свого протиправного діяння і його суспільно-небезпечних або шкідливих наслідків (результатів).
12. Відповідно до вимог статей 245, 251, 252, 280 КУпАП суд зобов`язаний повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, встановити чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна особа у його вчиненні, дослідити наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку і в залежності від встановленого, прийняти мотивоване законне рішення.
13. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» передбачено, що при розгляді справ зазначеної категорії необхідно з`ясовувати всі обставини, перелічені у ст.ст. 247, 280 КУпАП.
14. Відповідно до вимог ст.ст. 251, 252 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.
15. Згідно з абз. 2 ч. 5 ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативно-правових актів з питань безпеки дорожнього руху.
16. Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України.
17. Відповідно до п. 1.3 Правил дорожнього руху учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.
18. У п. 1.9 Правил дорожнього руху встановлено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
19. Положеннями абз. 5 ч. 2 ст. 16 Закону України «Про дорожній рух» встановлено, що водій зобов`язаний не допускати випадків керування транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також не передавати керування транспортним засобом особі, яка перебуває в такому стані або під впливом таких препаратів.
20. Підпунктом «а» п. 2.9 Правил дорожнього руху водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
21. Пункт 2.5 ПДР України передбачає, що водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
22. Згідно із положеннями ч. 2 ст. 266 КУпАП огляд водія (судноводія) на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, проводиться поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. Під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. Матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення.
23. Аналогічні положення щодо порядку проведення огляду водіїв транспортних засобів про визначення стану сп`яніння закріплені у п.п. 3, 6, 7 Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 р. № 1103, та п.п. 6, 7 Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої Наказом МВС та МОЗ за № 1452/735 від 09.11.2015 року №1413/27858.
24. Згідно з п. 6, 8 Порядку № 1103 водій транспортного засобу, що відмовився від проведення огляду на місці зупинки транспортного засобу або висловив незгоду з його результатами, направляється поліцейським для проведення огляду до відповідного закладу охорони здоров`я. У разі відмови водія транспортного засобу від проведення огляду в закладі охорони здоров`я поліцейський із застосуванням технічних засобів відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів в присутності двох свідків складає протокол про адміністративне правопорушення, у якому зазначає ознаки сп`яніння і дії водія щодо ухилення від огляду. 
25. Відповідно до ч.1 ст.130 КУпАП відповідальність за вказане адміністративне правопорушення настає у разі керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
26. Відмова від проходження такого огляду є окремим закінченим складом адміністративного правопорушення, передбаченого ст.130 КУпАП.
27. Стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи є підставою для його виправдання. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості. При цьому суд не вправі самостійно змінювати, на шкоду особі фабулу, викладену у протоколі про адміністративне правопорушення, яка, по суті, становить виклад обвинувачення у вчиненні певного правопорушення, винуватість у скоєнні якого певною особою має доводитися в суді; суд також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення. Адже діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
28. Європейський Суд з прав людини у рішенні «Шмауцер (Schmautzer) проти Австрії» від 23 жовтня 1995 року зазначив, що дорожньо-транспортні правопорушення, за які може бути накладено стягнення у виді штрафу чи обмеження у користуванні водійськими правами, підпадають під визначення «кримінального обвинувачення». Позбавлення прав на управління транспортним засобом також розглядається Європейським Судом кримінально-правовою санкцією, оскільки «право керувати автомобілем є дуже корисним в щоденному житті і для здійснення діяльності» (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Маліге проти Франції» від 23 вересня 1998).
29. До адміністративного матеріалу, долучено: 
- протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 418093 від 10.08.2026;
- направлення на медичний огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 10.08.2026 до КНП «Миронівська ОБЛ», згідно якого у ОСОБА_1 виявлені ознаки сп`яніння: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, поведінка, що не відповідає обстановці; 
- відеозаписи з нагрудної камери поліцейського, що містяться на оптичному диску зафіксовали факт керування транспортним засобом ОСОБА_1  повідомлення працівником поліції про наявні у ОСОБА_1 ознак сп`яніння, а також факт відмови водія від проходження огляду на стан сп`яніння;
- розписку ОСОБА_1 від 08.10.2025 про зобов`язання не керувати транспортним засобом перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, з моменту складання протоколу про адміністративне правопорушення;
- копію посвідчення водія НОМЕР_4 виданого 03.04.2024 на ім`я ОСОБА_1 , категорії A1,А B1,В, C, D, E;
- копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу марки «ВАЗ 21093», державний номерний знак НОМЕР_2 , рік випуску 2003, зеленого кольору, який належить ОСОБА_1 .
Висновки суду
30. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, дійшов наступного висновку.
31. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 130, ст. 266 КУпАП, а також п. 2.5 Правил дорожнього руху України, проходження водієм огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції на вимогу поліцейського, який установив наявність підстав вважати, що водій перебуває у стані сп`яніння, є безумовним обов`язком водія і здійснюється у порядку, визначеному законом.
32. Попри те, що ОСОБА_1 не визнає своєї вини, факт керування транспортним засобом ОСОБА_1 підтверджується дослідженими у судовому засіданні відеозаписами з нагрудної камери поліцейського, що містяться на оптичному диску, долученому до матеріалів справи.
33. Відмова ОСОБА_1 від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння зафіксована технічними засобами, що відповідає вимогам ст. 266 КУпАП, щодо належного фіксування такої процесуальної дії.
34. Щодо доводів захисника про застосування статті 266-1 КУпАП.
35. Сторона захисту посилається на те, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем, а тому його огляд на стан сп`яніння мав проводитися виключно відповідно до вимог статті 266-1 КУпАП посадовими особами Військової служби правопорядку. На думку захисника, проведення працівниками поліції процедури, передбаченої статтею 266 КУпАП, свідчить про недійсність огляду та недопустимість усіх отриманих доказів.
36. Суд не погоджується з такими доводами з огляду на таке.
37. Відповідно до частини першої статті 15 КУпАП військовослужбовці несуть адміністративну відповідальність на загальних підставах, зокрема, за порушення правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху. Оскільки ОСОБА_1 притягується до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого статтею 130 КУпАП, сам по собі його статус військовослужбовця не виключає застосування до нього загального порядку притягнення до адміністративної відповідальності.
38. Аналіз положень статті 266-1 КУпАП свідчить, що визначений нею спеціальний порядок проведення огляду застосовується щодо військовослужбовців у випадках, пов`язаних із виконанням ними обов`язків військової служби, перебуванням на території військових частин або в інших випадках, прямо передбачених цією статтею, коли огляд проводиться визначеними законом уповноваженими посадовими особами.
39. Натомість із досліджених судом доказів убачається, що на момент зупинки ОСОБА_1 керував власним цивільним транспортним засобом, був одягнений у цивільний одяг та, зі своїх пояснень, прямував до аптеки. Будь-яких доказів того, що він виконував обов`язки військової служби, здійснював службове завдання, перебував на території військової частини або керував військовим транспортним засобом, матеріали справи не містять.
40. За таких обставин у працівників Національної поліції були відсутні підстави для залучення уповноважених посадових осіб Військової служби правопорядку чи командування військової частини та проведення огляду в порядку, визначеному статтею 266-1 КУпАП. Виявивши у ОСОБА_1 ознаки алкогольного сп`яніння як у водія транспортного засобу, поліцейські правомірно застосували порядок проведення огляду, встановлений статтею 266 КУпАП, яка є спеціальною нормою, що регулює порядок огляду осіб, які керують транспортними засобами.
41. З огляду, що ОСОБА_1 , який є військовослужбовцем, під час керування транспортним засобом не виконував обовязки військової служби, не перебував на території військової частини (установи, закладу), суд не вбачає підстав для поширення на нього особливого порядку огляду військовозобовязаних та резервістів під час проходження зборів, а також військовослужбовців Збройних Сил України на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, передбаченого ст. 266-1 КУпАП.
42. Щодо доводів захисника про відсутність у ОСОБА_1 ознак алкогольного сп`яніння.
43. Захисник зазначає, що матеріали справи не підтверджують наявності у ОСОБА_1 ознак алкогольного сп`яніння. На думку сторони захисту, відеозапис свідчить про те, що ОСОБА_1 поводився спокійно, адекватно, чітко відповідав на запитання працівників поліції, його мова не була порушена, поведінка відповідала обстановці, а тому у поліцейських були відсутні законні підстави вимагати проходження огляду на стан сп`яніння.
44. Суд відхиляє доводи захисника про відсутність у ОСОБА_1 ознак алкогольного сп`яніння та безпідставність вимоги працівників поліції про проходження огляду.
45. Як убачається з матеріалів справи, ознаки алкогольного сп`яніння, які стали підставою для пропозиції пройти огляд, зазначені у протоколі про адміністративне правопорушення. Крім того, під час дослідження відеозапису встановлено, що ОСОБА_1 у розмові з працівниками поліції не заперечував факт вживання алкогольних напоїв, пояснивши, що після їх вживання був змушений поїхати до аптеки у зв`язку з болем у шлунку.
46. Суд враховує, що підставою для пред`явлення водієві вимоги про проходження огляду є наявність у поліцейського достатніх підстав вважати, що особа перебуває у стані алкогольного сп`яніння, які ґрунтуються на виявлених ознаках такого стану, перелік яких визначений пунктом 3 розділу І Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. При цьому закон не вимагає від поліцейського попереднього достовірного встановлення факту перебування особи у стані сп`яніння, оскільки саме проведення огляду і має на меті підтвердити або спростувати таке припущення.
47. З матеріалів справи також убачається, що після відмови ОСОБА_3 від проходження огляду на місці зупинки транспортного засобу працівники поліції запропонували йому пройти огляд у закладі охорони здоров`я, однак і від такого огляду він відмовився. За таких обставин суд доходить висновку, що вимога працівників поліції про проходження огляду була законною, а доводи сторони захисту про відсутність підстав для її висунення не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду.
48. Щодо доводів захисника про недопустимість відеозаписів.
49. Захисник зазначає, що відеозаписи, долучені до матеріалів справи, є неналежними та недопустимими доказами, оскільки назви відеофайлів, які містяться на оптичному носії, не відповідають реквізитам технічних засобів відеозапису, зазначеним у протоколі про адміністративне правопорушення. Крім того, на думку захисника, відеозаписи не є безперервними, складаються з декількох файлів та не дають можливості перевірити дотримання працівниками поліції процедури оформлення адміністративних матеріалів.
50. Суд відхиляє зазначені доводи з таких підстав.
51. Із протоколу про адміністративне правопорушення вбачається, що під час фіксації події працівниками поліції застосовувалися нагрудні відеореєстратори, реквізити яких зазначені у протоколі. Досліджені судом відеозаписи містять фіксацію саме тих обставин, які покладені в основу протоколу про адміністративне правопорушення, а їх зміст узгоджується між собою, з письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників.
52. Сам по собі факт того, що назви електронних файлів, записаних на оптичний носій, не співпадають із номерами технічних засобів відеозапису, зазначеними у протоколі, не свідчить про те, що відеозаписи, отримані з іншого джерела, були змінені чи не стосуються події, яка є предметом розгляду у цій справі. Назва електронного файлу є лише способом його ідентифікації на носії інформації і сама по собі не визначає належність чи допустимість доказу.
53. Під час судового розгляду не встановлено будь-яких обставин, які б свідчили про монтаж, фальсифікацію чи інше втручання у досліджені відеозаписи. Навпаки, вони послідовно відображають перебіг спілкування працівників поліції з ОСОБА_1 , містять фіксацію керування транспортним засобом ОСОБА_1 , пропозиції пройти огляд на стан сп`яніння та його відмови від проходження такого огляду як на місці зупинки транспортного засобу, так і в закладі охорони здоров`я.
54. Отже, суд не вбачає підстав для визнання досліджених відеозаписів неналежними чи недопустимими доказами лише з мотивів, наведених стороною захисту.
55. Щодо доводів захисника про вчинення ОСОБА_1 дій у стані крайньої необхідності.
56. Захисник зазначає, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом виключно через гострий біль у шлунку та необхідність термінового придбання лікарських засобів у нічній аптеці, а тому діяв у стані крайньої необхідності, що відповідно до статей 17, 18 КУпАП виключає адміністративну відповідальність.
57. Суд відхиляє зазначені доводи з таких підстав.
58. Відповідно до статті 18 КУпАП, стан крайньої необхідності має місце лише за умови, якщо існуюча небезпека за конкретних обставин не могла бути усунута іншими засобами, а заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена.
59. Досліджений судом відеозапис не підтверджує доводів захисника про перебування ОСОБА_1 у такому фізичному стані, який вимагав негайного керування транспортним засобом. Після зупинки працівниками поліції ОСОБА_1 протягом тривалого часу спілкувався з працівниками поліції, надавав пояснення, наполегливо переконував їх обмежитися застосуванням до нього адміністративного стягнення у виді попередження, при цьому не повідомляв про необхідність термінового надання медичної допомоги, не просив викликати бригаду екстреної медичної допомоги та не наполягав на негайному доставленні до закладу охорони здоров`я.
60. Загальна тривалість оформлення адміністративних матеріалів становила близько півтори години, при цьому поведінка ОСОБА_1 не свідчила про наявність невідкладного стану, який становив би реальну загрозу його життю чи здоров`ю.
61. Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що існуюча, за твердженням сторони захисту, небезпека не могла бути усунута іншими способами, ніж шляхом керування транспортним засобом після вживання алкогольних напоїв. Зокрема, ОСОБА_1 не був позбавлений можливості викликати бригаду екстреної медичної допомоги або скористатися іншим способом дістатися до закладу охорони здоров`я чи аптеки, не керуючи транспортним засобом особисто.
62. За таких обставин суд доходить висновку, що стороною захисту не доведено наявності сукупності умов, передбачених статтею 18 КУпАП, а тому підстав для висновку про вчинення ОСОБА_1 дій у стані крайньої необхідності суд не вбачає.
63. Щодо доводів захисника про недотримання працівниками поліції порядку оформлення адміністративних матеріалів.
64. Суд відхиляє зазначені доводи, оскільки вони спростовуються дослідженими у судовому засіданні відеозаписами.
65. Із відеозаписів убачається, що працівники поліції діяли послідовно та відповідно до вимог чинного законодавства: повідомили ОСОБА_1 причину зупинки транспортного засобу, роз`яснили суть виявленого правопорушення, повідомили про наявність ознак алкогольного сп`яніння, запропонували пройти огляд на стан сп`яніння із застосуванням спеціального технічного засобу та після відмови запропонували пройти відповідний огляд у закладі охорони здоров`я. Права, передбачені законодавством, ОСОБА_1 були роз`яснені, про що також свідчить відеозапис.
66. Порушень процедури, які могли б поставити під сумнів законність дій працівників поліції або допустимість зібраних доказів, під час дослідження матеріалів справи судом не встановлено.
67. Отже, доводи сторони захисту про недотримання працівниками поліції вимог чинного законодавства під час документування адміністративного правопорушення свого підтвердження не знайшли.
68. Досліджені судом докази узгоджуються між собою, є належними, допустимими та достовірними. Підстави ставити під сумнів їхній зміст або походження не встановлено. Будь-які об`єктивні дані, які б спростовували ці докази, у матеріалах справи відсутні.
69. У сукупності досліджені в судовому засіданні докази переконливо свідчать про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, що виражається у відмові від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння у встановленому законом порядку. Така відмова охоплюється складом правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, і відповідає стандарту доказування «поза розумним сумнівом», визначеному у практиці Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства», п. 161, Series A № 25, та «Коробов проти України», заява №39598/03 від 21.07.2011 р.), згідно з яким висновки мають ґрунтуватися на сукупності достатньо переконливих, чітких та узгоджених між собою доказів.
70. Таким чином, на підставі всебічної оцінки доказів відповідно до внутрішнього переконання, закону та принципу правосвідомості, суд дійшов висновку, що факт вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, доведено поза розумним сумнівом, оскільки він не виконав законну вимогу поліцейського пройти огляд на стан сп`яніння.
71. Щодо клопотання захисника про незастосування адміністративного стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами.
72. Захисник просила у разі визнання ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення застосувати за аналогією положення статті 69 КК України та не призначати йому адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами.
73. На обґрунтування клопотання захисник посилалася на закріплений частиною другою статті 61 Конституції України принцип індивідуалізації юридичної відповідальності, висновки Конституційного Суду України, а також на те, що ОСОБА_1 проходить військову службу, виконує службові обов`язки, пов`язані з керуванням транспортними засобами, та потребує збереження права керування для подальшого виконання бойових і спеціальних завдань.
74. На переконання сторони захисту, накладення на ОСОБА_1 штрафу буде достатнім для досягнення мети адміністративного стягнення, тоді як позбавлення його права керування транспортними засобами може негативно вплинути на проходження ним військової служби.
75. Суд відхиляє зазначене клопотання з огляду на таке.
76. Відповідно до частини першої статті 130 КУпАП відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння тягне за собою накладення штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян із позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.
77. Зі змісту наведеної санкції вбачається, що штраф і позбавлення права керування транспортними засобами становлять єдиний комплекс адміністративних стягнень, обов`язковість одночасного застосування яких прямо встановлена законодавцем.
78. Використана законодавцем конструкція «з позбавленням права керування транспортними засобами» свідчить про імперативний характер санкції частини першої статті 130 КУпАП та виключає можливість призначення судом лише штрафу або незастосування позбавлення права керування транспортними засобами залежно від обставин конкретної справи.
79. Отже, санкція частини першої статті 130 КУпАП є безальтернативною та не надає суду дискреційних повноважень вирішувати питання про застосування чи незастосування позбавлення права керування транспортними засобами.
80. Інше тлумачення цієї норми фактично означало б зміну судом установленої законодавцем конструкції адміністративної відповідальності та перетворення безальтернативної санкції на альтернативну, що виходить за межі повноважень суду.
81. Суд ураховує, що відповідно до частини другої статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.
82. Водночас принцип індивідуалізації юридичної відповідальності не може тлумачитися як надання суду повноважень не застосовувати чинну норму закону, змінювати зміст передбаченої нею санкції або створювати не встановлені законодавцем винятки із загального правила.
83. Індивідуалізація адміністративної відповідальності здійснюється судом виключно у межах, установлених законом. Якщо санкція правової норми передбачає альтернативні види адміністративних стягнень або встановлює їх мінімальну та максимальну межі, суд може обрати конкретний вид чи розмір стягнення з урахуванням обставин справи та відомостей про особу порушника.
84. Проте за відсутності у санкції альтернативи або визначених меж для суддівського розсуду принцип індивідуалізації відповідальності не надає суду права самостійно створювати таку альтернативу, не застосовувати окрему складову передбаченого законом стягнення або замінювати її іншим заходом відповідальності.
85. Під час вирішення клопотання суд також ураховує положення статті 33 КУпАП.
86. Згідно із частиною другою цієї статті, при накладенні стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, не враховуються у випадках накладення стягнення в розмірі та виді, встановлених цим Кодексом.
87. Таким чином, наведені стороною захисту відомості про особу ОСОБА_1 , характер його службової діяльності, проходження ним військової служби та необхідність користування транспортними засобами під час виконання службових обов`язків не створюють передбаченої законом підстави для незастосування обов`язкової складової санкції частини першої статті 130 КУпАП.
88. Посилання захисника на висновки Конституційного Суду України щодо принципу індивідуалізації юридичної відповідальності не змінюють цього висновку, оскільки такі висновки не наділяють суд повноваженнями самостійно змінювати зміст чинної санкції або не застосовувати окрему її складову.
89. Безпідставним є і посилання захисника на можливість застосування за аналогією положень статті 69 КК України.
90. Кримінальний кодекс України та Кодекс України про адміністративні правопорушення регулюють різні види юридичної відповідальності.
91. Стаття 69 КК України визначає умови призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, виключно у межах кримінально-правових відносин. КУпАП не містить норми, яка дозволяла б застосовувати положення статті 69 КК України під час накладення адміністративного стягнення.
92. Застосування аналогії закону не може слугувати способом подолання чіткої та однозначної волі законодавця, вираженої в імперативній санкції правової норми.
93. У цьому випадку відсутня прогалина у правовому регулюванні, яка потребувала б застосування аналогії, оскільки частина перша статті 130 КУпАП прямо та вичерпно визначає вид, розмір і строк адміністративних стягнень.
94. Фактично доводи сторони захисту зводяться не до необхідності заповнення прогалини у законодавстві, а до прохання не застосовувати одну зі складових адміністративного стягнення, прямо передбаченого санкцією частини першої статті 130 КУпАП.
95. Таке вирішення питання означало б фактичне незастосування чинної норми матеріального права та заміну визначеної законодавцем санкції іншою, що не відповідає принципу законності.
96. Саме по собі віднесення провадження у справах про адміністративні правопорушення до сфери «кримінального обвинувачення» в автономному розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не означає можливості застосування до таких правовідносин матеріально-правових положень Кримінального кодексу України, зокрема статті 69 цього Кодексу.
97. Суд бере до уваги те, що ОСОБА_1 проходить військову службу, а виконання покладених на нього обов`язків може бути пов`язане з керуванням транспортними засобами.
98. Водночас проходження військової служби не звільняє особу від обов`язку дотримуватися Правил дорожнього руху та встановленого законом порядку проходження огляду на стан сп`яніння.
99. Закон не встановлює винятків із санкції частини першої статті 130 КУпАП для військовослужбовців або осіб, службова чи професійна діяльність яких пов`язана з керуванням транспортними засобами.
100. Необхідність використання посвідчення водія для виконання професійних або службових обов`язків характеризує особисте та службове становище ОСОБА_1 , однак не змінює змісту санкції закону та не наділяє суд правом відступити від її застосування.
101. Потреба особи у збереженні права керування транспортними засобами не може ставити її у більш сприятливе становище порівняно з іншими особами, притягнутими до адміністративної відповідальності за аналогічне правопорушення.
102. Крім того, з огляду на підвищену небезпеку транспортних засобів, зокрема транспортних засобів військового та спеціального призначення, дотримання встановлених правил особою, яка здійснює керування ними під час виконання службових обов`язків, має особливе значення.
103. Відповідно до статті 23 КУпАП адміністративне стягнення є мірою відповідальності та застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, у дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.
104. Установивши за правопорушення, передбачене частиною першою статті 130 КУпАП, штраф у поєднанні з позбавленням права керування транспортними засобами, законодавець у межах своїх повноважень оцінив характер відповідного діяння та визначив, що досягнення мети адміністративного стягнення потребує застосування обох його складових.
105. Відмова водія від проходження огляду на стан сп`яніння перешкоджає встановленню його фактичного стану у передбаченому законом порядку та створює передумови для уникнення відповідальності особами, які керують джерелом підвищеної небезпеки після вживання алкоголю.
106. Тому публічний інтерес у таких правовідносинах полягає не лише у притягненні до відповідальності конкретної особи, а й у забезпеченні дієвості встановленого порядку огляду водіїв, невідворотності відповідальності та запобіганні аналогічним правопорушенням у майбутньому.
107. Отже, наведені у клопотанні обставини можуть характеризувати особу ОСОБА_1 та свідчити про значення права керування транспортними засобами для його службової діяльності, однак не є юридичною підставою для незастосування обов`язкового адміністративного стягнення.
108. Задоволення заявленого клопотання фактично призвело б до створення судом не передбаченого законом винятку, відповідно до якого в окремих випадках обов`язкове адміністративне стягнення могло б не застосовуватися з огляду на професію, службове становище або інші особисті обставини порушника.
109. Проте визначення підстав, за яких особа може бути звільнена від обов`язкового виду адміністративного стягнення або до неї може бути застосовано інший вид стягнення, належить до компетенції законодавця, а не суду.
110. За таких обставин клопотання захисника про застосування за аналогією положень статті 69 КК України та незастосування до ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами задоволенню не підлягає.

Мотиви накладення адміністративного стягнення та ухвалення інших рішень

111. Адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП, яке полягає у відмові від проходження огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння відповідно до встановленого законом порядку, за своїм характером має підвищену суспільну небезпеку, оскільки становить загрозу не лише для безпечного руху транспорту, а й для життя та здоров`я водіїв, учасників дорожнього руху та пішоходів.
112. Відповідно до ч. 2 ст. 33 КУпАП, при накладенні стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, не враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують та обтяжують відповідальність.
113. Отже, при накладенні стягнення суд не бере до уваги особу порушника ОСОБА_1 , ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.
114. Статтею 30 КУпАП не встановлено обмежень щодо застосування адміністративного стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами, коли воно передбачене у санкції статті КУпАП, особам, які на момент вчинення адміністративного правопорушення не мали права керувати транспортними засобами.
115. Санкція ч.1 ст.130 КУпАП встановлює, окрім накладення штрафу, також безальтернативне адміністративне стягнення на водіїв у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на строк 1 рік.
116. Зазначені норми не містять будь-яких застережень щодо можливості застосування позбавлення права керування у разі відсутності в особи посвідчення водія.
117. Згідно з ч.1 ст. 317-1 КУпАП виконання постанови про позбавлення права керування транспортним засобом здійснюється шляхом вилучення посвідчення водія на строк позбавлення права керування транспортними засобами та внесення до єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України відомостей про позбавлення права керування транспортним засобом на строк, визначений постановою, та про вилучення посвідчення водія.
118. Виходячи із системного аналізу зазначених норм, суд вважає, що правова природа адміністративного стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами не зводиться виключно до вилучення посвідчення водія та не вичерпується такою дією, а застосовується на певний період, тривалість якого визначається судом відповідно до санкції відповідної частини статей КУпАП, і полягає у забороні керувати транспортними засобами.
119. Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеній у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного суду від 04.09.2023 у справі №702/301/20 за схожих правовідносин, яку з огляду на засади верховенства права можливо застосувати й у справах про адміністративні правопорушення.
120. Враховуючи наведене, суд вважає за необхідне застосувати до ОСОБА_1 стягнення в межах санкції частини 1 статті 130 КУпАП у вигляді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000,00 грн, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.
121. Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», у разі ухвалення судом постанови про накладення адміністративного стягнення ставка судового збору встановлюється у розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
122. Відповідно до ст. 40-1 КУпАП судовий збір у провадженні по справі про адміністративне правопорушення у разі винесення судом (суддею) постанови про накладення адміністративного стягнення сплачується особою, на яку накладено таке стягнення.
123. У відповідності до вимог п.5 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» з правопорушника ОСОБА_1 необхідно стягнути судовий збір, в розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу, що становить 665 (шістсот шістдесят п`ять) гривень 60 копійок.
124. Згідно ч. 4 ст. 15 ЗУ "Про виконавче провадження" за рішеннями про стягнення в дохід держави коштів або вчинення інших дій на користь чи в інтересах держави, прийнятими у справах про адміністративні правопорушення, та за рішеннями, прийнятими у кримінальних провадженнях, стягувачем виступає державний орган, який прийняв відповідне рішення або за матеріалами якого судом прийнято відповідне рішення. За рішеннями про стягнення судового збору, про накладення штрафу (як засобу процесуального примусу) стягувачем є Державна судова адміністрація України.
125. У зв`язку з наведеним з ОСОБА_1 на користь Державної судової адміністрації України слід стягнути судовий збір в сумі 665 (шістсот шістдесят п`ять) гривень 60 копійок.
126. Керуючись статтями 9, 33-35, 40-1, 130, 276-280, 283-285, 301 КУпАП України, п.2.5 ПДР України, суддя
ПОСТАНОВИЛА: 

В задоволенні клопотання захисника особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 – адвоката Дмитренко Олена Олегівна про закриття провадження у справі на п. ч. ст. КУпАП про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП відносно ОСОБА_1 - відмовити.

ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , визнати винним у скоєні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накласти на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000,00 (сімнадцять тисяч) гривень 00 копійок, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.
Реквізити для плати штрафу: (Отримувач коштів: ГУК у Київ. обл./м.Київ/21081300, Код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37955989, Банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), Код банку отримувача (МФО): 899998, Рахунок отримувача: UA488999980313030149000010001, Код класифікації доходів бюджету: 21081300, Призначення платежу: штраф за адміністративне правопорушення, Протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 418093 від 10.08.2025).

Відповідно до ч. 1 ст.307 Кодексу України про адміністративні правопорушення, штраф має бути сплачений порушником не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня вручення йому постанови про накладення штрафу, крім випадків, передбачених статтями 300-1,300-2 цього Кодексу, а в разі оскарження такої постанови - не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення.

Роз`яснити  ОСОБА_1 , що у випадку несплати накладеного на нього штрафу у строк, установлений ч.1 ст.307 Кодексу України про адміністративні правопорушення, до нього може бути застосоване подвійне стягнення розміру штрафу визначеного у відповідній статті цього Кодексу та зазначеного у постанові про стягнення штрафу, в порядку ст.308 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст.307 Кодексу України про адміністративні правопорушення, штраф має бути сплачений порушником не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня вручення йому постанови про накладення штрафу, крім випадків, передбачених статтями 300-1,300-2 цього Кодексу, а в разі оскарження такої постанови - не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення.
Стягнути з  ОСОБА_1  на користь Державної судової адміністрації України судовий збір у сумі 665 (шістсот шістдесят п`ять) гривень 60 копійок (стягувач — Державна судова адміністрація України, вул. Липська, 18/5, м. Київ, 01601; отримувач коштів — ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106; код отримувача (код за ЄДРПОУ) — 37993783; банк отримувача — Казначейство України (ЕАП); рахунок отримувача — UA908999980313111256000026001; код класифікації доходів бюджету — 22030106).

Постанова судді у справі про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Постанова може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її винесення до Київського апеляційного суду через Богуславський районний суд Київської області особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 КУпАП.

Строк пред`явлення постанови до виконання три місяці.

Відсутність у постанові в справі про адміністративні правопорушення, як виконавчому документі, у розумінні Закону України «Про виконавче провадження», відомостей про реєстраційний номер облікової картки платника податків та його паспортні дані, згідно постанови Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 471/283/17-ц (провадження №61-331св18), у розрізі ст. 18 указаного Закону, не є підставою для повернення державним виконавцем виконавчих документів без прийняття до виконання (відмови у відкритті виконавчого провадження).

Суддя | К. І. Буравова