ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

головуючий суддя у першій інстанції: Коморний О.І.

20 липня 2026 року	м. Львів	Справа № 380/435/26 пров. № А/857/26689/26	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Бруновської Н.В.
суддів: Запотічного І.І., Хобор Р.Б., 
розглянувши у письмовому провадженні в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2026 року у справі № 380/435/26 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,-
ВСТАНОВИВ:
09.01.2026р. ОСОБА_1 звернулася з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, у якому просила суд:
визнати протиправними дії та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 31.10.2025р. №134550034 360 щодо відмови у призначенні пенсії за віком;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву від 24.10.2025р., зарахувати до страхового стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком відповідно до ст.12 Закону України “Про пенсійне забезпечення” та ч.1 ст.26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” за період здійснення підприємницької діяльності з 16.11.1999р. - 30.09.2010р. та прийняти рішення щодо призначення пенсії.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 07.04.2026р. позов задоволено.
Не погоджуючись із даним рішенням в частині задоволених позовних вимог, апелянт Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.
Апелянт просить суд, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07.04.2026р. скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити повністю.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 24.10.2025р. ОСОБА_1 , після досягнення встановленого законом 60-річного пенсійного віку, реалізуючи своє право на соціальний захист, звернулася до територіального органу Пенсійного фонду України із відповідною заявою про призначення їй пенсії за віком відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». 
Разом із вказаною заявою позивач подала вичерпний пакет документів, необхідних для підтвердження набутого страхового стажу за весь період трудової та підприємницької діяльності.
Відповідно до приписів Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (із змінами та доповненнями), розгляд пенсійних заяв здійснюється за принципом екстериторіальності. 
На підставі цього принципу структурним підрозділом, уповноваженим на опрацювання заяви Позивача та прийняття відповідного рішення, автоматично визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.
31.10.2025р за наслідками розгляду поданих документів, пенсійний орган прийняв рішення за № 134550034360, яким відмовив ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком. 
Із змісту оскаржуваного рішення видно, що відповідно до вимог ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» для осіб, які досягли 60-річного віку у 2025 році, обов`язковою умовою для призначення пенсії є наявність страхового стажу не менше 32 років, однак за розрахунками, загальний страховий стаж склав лише 30 років 06 місяців 18 днів. 
Так, зокрема із змісту розрахунку страхового стажу (Форма РС-право), який є невід`ємним додатком та фактичною підставою для прийняття оскаржуваного рішення, пенсійний орган протиправно та безпідставно не зарахував до загального страхового стажу тривалий безперервний період здійснення підприємницької діяльності з 16.11.1999р. - 30.09.2010р. 
Із вказаного більш ніж десятирічного періоду пенсійний орган зарахував позивачу лише окремі, хаотично вирвані з контексту короткі проміжки (зокрема: 01.12.1999р. - 31.12.1999р., 01.03.2000р. - 31.03.2000р., 01.06.2000р. - 30.06.2000р.), повністю проігнорувавши та виключивши з розрахунку решту багаторічного періоду підприємницької діяльності особи.
ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Право громадян України на соціальний захист проголошено ст.46 Конституції України, конкретизовано п.6 ч.1 ст.92 Конституції України і з 01.01.2004р. деталізовано нормами, насамперед, Закону України від 09.07.2003р. №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", який прийнятий на зміну положенням Закону України від 05.11.1991р. №1788-ХІІ "Про пенсійне забезпечення".
В п.1 ч.1 ст.8, ст.9 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" видно, що право на отримання пенсії та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідних для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
В солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Згідно ч.1, ч.2 ст.24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч.4 ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-ІV).
ст.56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. До стажу роботи зараховується також будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків.
В ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» видно, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Кабінет Міністрів України 12.08.1993р. Постановою № 637 затвердив Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі – Порядок № 637).
Так, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків (розділ «Загальні положення» Порядку № 637).
п.3 Порядку № 637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
В п.20 Порядку № 637 видно, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці повинно бути вказано періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до яких включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка, в тому числі виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій.
Отже, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Однак, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії, зокрема, на пільгових умовах, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу апелянта, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом (тобто, до 01.01.2004р.), зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом. 
Отже, законодавець фактично прирівняв поняття «трудовий стаж», що був набутий до 2004 року, до поняття «страховий стаж», за умови підтвердження його належними документами.
Особливості зарахування до страхового стажу періодів здійснення підприємницької діяльності фізичними особами-підприємцями чітко врегульовані законодавцем у Прикінцевих положеннях Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". 
Зокрема, відповідно до п.3-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", до страхового стажу для визначення права на призначення пенсії згідно ст.26 цього Закону включаються періоди ведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, а також із застосуванням фіксованого податку:
з 1 січня 1998 року по 30 червня 2000 року включно, що підтверджуються довідкою про реєстрацію як суб`єкта підприємницької діяльності;
з 1 липня 2000 року по 31 грудня 2017 року включно, за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від сплаченого розміру (крім випадків звільнення від сплати єдиного внеску).
Аналогічні норми містить і Порядок підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993р. № 637 (далі — Порядок № 637). 
п.4 цього Порядку встановлює, що періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, в тому числі із застосуванням фіксованого податку, з 1 січня 1998 року - 31 грудня 2003 року зараховуються до трудового стажу фізичних осіб - підприємців на підставі довідки про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності, а з 1 січня 2004 року - 31 грудня 2017 року за бажанням особи - за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від суми сплачених коштів.
В ст.2 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб`єктів малого підприємництва» від 03.07.1998р. № 727/98 (який діяв у спірний час) видно, що суб`єкт малого підприємництва - фізична особа сплачував єдиний податок щомісяця. При цьому цією ж статтею встановлено механізм розподілу цих коштів: відділення Державного казначейства України наступного дня після надходження коштів перераховували суми єдиного податку у чітко визначених пропорціях, де 42 відсотки від суми єдиного податку автоматично спрямовувалися безпосередньо до Пенсійного фонду України.
Аналогічний алгоритм закріплений і щодо фіксованого податку. 
Відповідно до ст.14 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» від 26.12.1992р. № 13-92, доходи від здійснення підприємницької діяльності обкладалися фіксованим податком, і 10 відсотків від суми цього податку спрямовувалися до Пенсійного фонду України.
Таким чином, виходячи з аналізу вказаних вище нормативно-правових актів, сплата фізичною особою-підприємцем єдиного або фіксованого податку у спірний період означала виконання обов`язку щодо сплати внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.Законодавством не вимагалося від підприємця-спрощенця здійснення додаткових окремих платежів до Пенсійного фонду, оскільки держава самостійно здійснювала розщеплення податку та направлення відповідної його частки на пенсійне страхування особи.
Як видно із змісту наявних у матеріалах справи, та які надавались пенсійному органу разом із заявою про призначення пенсії ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець ще 22.02.1995р, що підтверджується Свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії В00 № 429991.
На підтвердження виконання своїх податкових зобов`язань під час здійснення вказаної підприємницької діяльності позивач надала суду документи компетентного державного органу — довідки Головного управління ДПС у Львівській області від 09.06.2025р. № 4713/АП/13-01-52-03 та від 24.08.2025р. № 5932/АП/13-01-52-03. 
Вказані довідки є документами, які формуються на підставі даних інформаційних систем та архівних баз державної податкової служби, а тому мають високий ступінь доказової сили. 
Згідно даними цих довідок, (ФОП ОСОБА_1 ) постійно перебувала на податковому обліку та систематично сплачувала податки. У вказаних документах чітко деталізовано помісячну та порічну сплату фіксованого податку на доходи фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю та єдиного податку за тривалий період з 1998 року - 2024 рік включно.
Також ОСОБА_1 надала копію Патенту про сплату фіксованого розміру прибуткового податку з громадян серії ПАД № 805878, а також копії квартальних та річних звітів суб`єкта малого підприємництва — фізичної особи платника єдиного податку. 
Колегія судів звертає увагу на те, що на цих звітах наявні відмітки органу державної податкової служби про їх прийняття без зауважень.
В контексті положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та Порядку № 637, для зарахування до страхового стажу періоду здійснення підприємницької діяльності на спрощеній системі оподаткування до 30 червня 2000 року включно, достатньо самого лише факту надання довідки про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності та документального підтвердження перебування на такій спрощеній (чи фіксованій) системі оподаткування. 
Що ж стосується періоду діяльності з 1 липня 2000 року, законодавцем визначена єдина обов`язкова умова для такого зарахування — це факт сплати страхових внесків (в тому числі у складі єдиного чи фіксованого податку), причому незалежно від їх конкретного математичного розміру.
Відповідно до законодавства, яке регулювало ці питання у спірний проміжок часу (Указ Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб`єктів малого підприємництва» та Декрет КМУ «Про прибутковий податок з громадян»), чітко визначена частина фактично сплаченого підприємцем єдиного або фіксованого податку в обов`язковому, автоматичному порядку перераховувалася органами Державного казначейства безпосередньо на рахунки Пенсійного фонду України. Тобто, сплата особою єдиного чи фіксованого податку де-юре і де-факто вже включала в себе відрахування на її загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Довідки Головного управління ДПС у Львівській області підтверджують безперервну, систематичну сплату позивачем фіксованого та єдиного податків протягом усього спірного періоду з 16.11.1999р. - 30.09.2010р.
Обов`язок щодо належного адміністрування, обліку та своєчасного перерахування відповідних часток податку з казначейських рахунків до Пенсійного фонду покладався виключно на компетентні державні органи. Звичайний громадянин (пенсіонер) не може і не повинен нести жодної негативної відповідальності за можливі технічні недоліки, збої у міжвідомчій взаємодії, відсутність електронних реєстрів у ті роки чи неналежний облік коштів всередині самих державних інституцій. 
Відмова пенсійного органу зарахувати особі страховий стаж за наявності об`єктивного документального підтвердження сплати нею необхідних податків (зборів) є проявом надмірного формалізму, порушенням принципу "належного урядування" та становить непропорційне, неправомірне втручання держави у захищені майнові права особи, гарантовані ст.1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини (захист "легітимних очікувань").
Таким чином, в даному випадку вірним є висновок суду першої інстанції, що Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області під час винесення оскаржуваного рішення діяло необґрунтовано, формально та без належного урахування усіх обставин справи.
Пенсійний орган безпідставно відхилив та проігнорував первинні документи (довідки ДПС, патенти, податкові звіти), які у своїй сукупності та взаємозв`язку повністю, поза розумним сумнівом доводять факт здійснення ОСОБА_1 підприємницької діяльності на спрощеній (фіксованій) системі оподаткування та безпосередній факт сплати відповідних обов`язкових платежів у період з 16.11.1999р. - 30.09.2010р.
Безпідставне неврахування вказаного значного періоду (тривалістю понад 10 років) призвело до суттєвого, штучного заниження загального страхового стажу позивача (з належних їй понад 40 років до хибно визначених 30 років 06 місяців) та, як прямий і безпосередній наслідок, до прийняття протиправного рішення про відмову у призначенні пенсії за віком.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову оскільки суб`єкт владних повноважень в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, діяв не у спосіб визначений законами та Конституції України.
Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, п.29).
Також згідно п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
В ст.242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
ст.316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області – залишити без задоволення, а Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2026 року у справі № 380/435/26- без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках передбачених ч.4 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Н. В. Бруновська 	
судді	 	І. І. Запотічний 	
 	 	Р. Б. Хобор