ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

10 липня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 160/31111/25	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Сафронової С.В. (доповідач),
суддів: Кальника В.В., Чепурнова Д.В., 

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

28 жовтня 2025 року ОСОБА_1 в особі представника Головні Оксани Юріївни через систему "Електронний Суд" звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області з вимогами:
- визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (ЄДРПОУ: 44118658, 49005, м.Дніпро, вул. Сімферопольська, 17а) №2035349-2411-0462-UA12020010000033698 від 15.08.2025 року.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення №2035349-2411-0462-UA12020010000033698 від 15.08.2025 року є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки нарахування сум податкових зобов`язань Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області здійснено з порушенням чинного законодавства.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2025 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (ЄДРПОУ: 44118658, 49005, м.Дніпро, вул. Сімферопольська, 17а) №2035349-2411-0462-UA12020010000033698 від 15.08.2025 року.
Не погодившись із зазначеним рішенням, Головне управління ДПС у Дніпропетровській області подало апеляційну скаргу.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити рішення суду без змін, зазначаючи, що доводи контролюючого органу повністю повторюють його заперечення, які вже були предметом дослідження суду першої інстанції.
Перевіривши матеріали справи, дослідивши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, заслухавши суддю-доповідача, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 зареєстрований фізичною особою-підприємцем з 02.07.2008, основним видом економічної діяльності якого є КВЕД 52.21 «Допоміжне обслуговування наземного транспорту».
Позивач є власником автостоянки загальною площею 5013,40 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
15 серпня 2025 року відповідачем сформовано податкове повідомлення-рішення №2035349-2411-0462-UA12020010000033698, яким визначено позивачу суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно за 2020 рік у розмірі 49 327,77 грн.
Підставою для прийняття зазначеного рішення стала інформація Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про перебування у власності позивача зазначеного об`єкта нерухомості та висновок контролюючого органу про відсутність підстав для застосування підпункту «е» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України.
Саме правомірність зазначеного податкового повідомлення-рішення є предметом судового розгляду у цій справі.
Надаючи правову оцінку доводам апеляційної скарги, колегія суддів виходить із такого.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відносини у сфері справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, регулюються Податковим кодексом України.
Згідно з підпунктом 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є об`єкти житлової та нежитлової нерухомості.
Разом з тим підпунктом 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України законодавцем визначено перелік об`єктів нерухомості, які не є об`єктом оподаткування.
Відповідно до підпункту «е» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України не є об`єктом оподаткування об`єкти нежитлової нерухомості, які використовуються суб`єктами господарювання малого та середнього бізнесу, що провадять свою діяльність у тимчасових спорудах для здійснення підприємницької діяльності та/або у малих архітектурних формах та на ринках.
Отже, для застосування зазначеної норми необхідним є встановлення сукупності юридично значимих обставин, а саме:
належність об`єкта до нежитлової нерухомості;
використання такого об`єкта суб`єктом господарювання малого або середнього підприємництва;
використання об`єкта саме у процесі здійснення господарської діяльності;
відповідність характеру використання вимогам підпункту «е» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України.
Саме ці обставини були предметом дослідження суду першої інстанції.
Як установлено судом, позивач є фізичною особою-підприємцем, основним видом діяльності якого є КВЕД 52.21 «Допоміжне обслуговування наземного транспорту».
Відповідач не заперечує ані статусу позивача як суб`єкта малого підприємництва, ані факту здійснення ним відповідної господарської діяльності.
Спір між сторонами фактично зводиться виключно до питання, чи використовувався належний позивачу об`єкт нерухомого майна саме у тій господарській діяльності, яка дає підстави для застосування податкової преференції.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про доведеність зазначеної обставини.
Матеріалами справи підтверджено, що автостоянка протягом спірного податкового періоду фактично використовувалась самим позивачем для здійснення підприємницької діяльності.
Зокрема, у матеріалах справи містяться акт технічної інвентаризації автостоянки, документи щодо її функціонування, а також паркувальні талони за відповідний податковий період, які підтверджують надання послуг зі зберігання транспортних засобів.
Будь-яких доказів того, що зазначений об`єкт використовувався для інших цілей або передавався третім особам в оренду чи інше користування, відповідачем не надано.
Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України саме на суб`єкта владних повноважень покладається обов`язок доведення правомірності прийнятого рішення.
Однак контролюючий орган фактично обмежився лише посиланням на дані Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, не дослідивши характер фактичного використання об`єкта нерухомості.
Такий підхід не відповідає принципу офіційного з`ясування всіх обставин та вимогам статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України щодо обґрунтованості рішень суб`єкта владних повноважень.
Колегія суддів також бере до уваги, що відповідно до Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 22.01.1996 №115, автостоянка є спеціально обладнаним майданчиком для надання відповідних послуг.
Державними будівельними нормами ДБН В.2.3-15:2007 визначено, що автостоянка являє собою комплекс інженерних споруд та допоміжних приміщень, призначених для забезпечення діяльності із зберігання транспортних засобів.
Отже, оцінка такого об`єкта виключно як окремої будівлі без урахування його функціонального призначення не відповідає правовій природі спірного майна.
Верховний Суд наголосив, що податкова пільга застосовується за умови встановлення реального використання об`єкта у підприємницькій діяльності, а не виключно виходячи з його реєстраційної характеристики у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Суд першої інстанції правильно виходив із функціонального призначення об`єкта та характеру здійснюваної позивачем діяльності, а не лише із його формальної технічної характеристики.
Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до повторення заперечень, які були предметом дослідження суду першої інстанції, отримали належну правову оцінку та обґрунтовано відхилені.
Будь-яких нових доказів, які могли б поставити під сумнів правильність установлених судом фактичних обставин, апелянтом не подано.
Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, повно дослідив докази, правильно застосував норми матеріального права та не допустив порушень норм процесуального права.
Підстави, визначені статтею 317 Кодексу адміністративного судочинства України для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, відсутні.
Відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення- без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що підстав для задоволення апеляційної скарги Головного управління ДПС у Дніпропетровській області немає.
Керуючись статтями 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області-залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2025 року -залишити без змін.
Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строки та порядку, визначені статтями 328– 331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя С.В. Сафронова 

суддя В.В. Кальник 

суддя Д.В. Чепурнов