Справа № 165/2371/26
Провадження № 2-о/165/91/26  
НОВОВОЛИНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 липня 2026 року м. Нововолинськ

Нововолинський міський суд Волинської області в складі: 
головуючого    Ушакова М.М.,
за участю секретаря    Лубаєвської Л.В.,    

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Нововолинську справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Нововолинський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Володимирському районі Волинської області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, про встановлення факту смерті особи в порядку статті 317 ЦПК України, -

встановив:
01 липня 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту смерті особи в порядку статті 317 ЦПК України. Заява подана до суду представником заявника ОСОБА_1 - адвокатом Бондарук О.О. через систему "Електронний суд".
Свої вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 76 років померла його матір ОСОБА_2 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 у селищі Леніна Лутугинського району Луганської області та була зареєстрована у м. Луганськ, на тимчасово окупованій території України. Зазначає, що після смерті матері ОСОБА_2 , має право на спадкування за законом першої черги. Вказує, що батько ОСОБА_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Посилається на те, що для отримання свідоцтва про смерть звернувся до Нововолинського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Володимирському районі Волинської області Львівського міжрегіонального Управління Міністерства юстиції, однак йому було відмовлено у державній реєстрації смерті ОСОБА_2 у зв`язку з наданням документів, виданих на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, що не є підставою для державної реєстрації смерті відповідно до чинного законодавства. Покликається на те, що позбавлений можливості отримати свідоцтво про смерть матері в адміністративному порядку, оскільки документи про смерть видані на тимчасово окупованії території України та не можуть бути використані для державної реєстрації смерті на території України. Просить встановити факт смерті ОСОБА_2 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 у селищі Леніна Лутугинського району Луганської області, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у м.Лутугине, Лутугинського району, Луганської області, Україна, а також просить допустити негайне виконання рішення у справі.
До проведення судового засідання представник заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 подала до суду через систему "Електронний суд" письмову заяву, просила заяву про встановлення факту смерті розглядати у їхній відсутності, вимоги заяви підтримує в повному обсязі.
Представник заінтересованої особи Нововолинського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Володимирському районі Волинської області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши письмові докази у справі, приходить до висновку, що заява є підставною і підлягає задоволенню у зв`язку з наступним.
Із копії паспорта громадянина України заявника ОСОБА_1 та копії свідоцтва про народження заявника ОСОБА_1 вбачається, що останній народився ІНФОРМАЦІЯ_4 у селищі Леніна Лутугинського району Луганської області (а.с.4, 7).
Із копії свідоцтва про народження вбачається, що заявник ОСОБА_1 є сином ОСОБА_2 (а.с.7).
Із копії свідоцтва про одруження вбачається, що ОСОБА_2 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 та є уродженкою селища Леніна, Лутугинського району (а.с.6).
Із копії довідки від 22.10.2018 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1 вбачається, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 у селищі Леніна Лутугинського району Луганської області, зареєстрований у м.Луганську, фактичне місце проживання, як ВПО у м.Нововолинську (а.с.5).
За твердженнями заявника ОСОБА_1 його матір ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 на окупованій території у м.Лутугине, Лутугинського району, Луганської області, Україна, На підтвердження факту смерті останньої заявником надано копію засвідченого перекладу свідоцтва про смерть ОСОБА_2 , серії НОМЕР_1 , виданого 24 квітня 2025 року Лутугинським районним відділом записів актів цивільного стану Департаменту записів актів цивільного стану Міністерства юстиції Луганської Народної Республіки, з якого вбачається, що ОСОБА_2 , народилась ІНФОРМАЦІЯ_5 у с. Леніна, Успенський район, Волгоградська область, померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Лутугине, Лутугинський район, Луганська область(а.с.8 зі звороту - 9).
Встановлення факту смерті ОСОБА_2  має юридичне значення для заявника ОСОБА_1 , оскільки необхідно йому для оформлення у встановленому законом порядку свідоцтва про смерть, яке необхідне йому для оформлення спадщини. 
У відповідності до ст.317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.
Питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, вирішується судом з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів (статті 77, 78 ЦПК України). 
Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується положенням частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Статтями 9, 17 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. У разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна.
Оцінюючи свідоцтво про смерть, видане органом, який діє поза межами Конституції та законодавства України та не визнається на території України, суд виходить з того, що смерть фізичної особи громадянина України на окупованій території є юридичним фактом, що має наслідком виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав такої фізичної особи громадянина України.
Положеннями ст.3, ст.8, ст.9 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Питання ж про окуповані території у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані як «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».
Разом з тим, при вирішення питання щодо оцінки доказів у справі про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, суд бере до уваги практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. 
Так, згідно висновків ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic o f Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. Moldova and Russia»), ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду ООН у справі Намібії (Namibia case), ), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. 
Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою невизнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.
Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, у контексті оцінки медичних документів про смерть фізичної особи громадянина України, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами, як встановлення можливих фактів, оскільки можливості збору доказів смерті особи на окупованій території, зразків, визначених законодавством України, можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадянина України).
Відповідно до ч.2 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» смерть підлягає державній реєстрації.
Частиною 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» передбачено, що державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою (пункт перший); рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою (пункт другий).
Відповідно до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.
Пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику по справам про встановлення фактів, що мають юридичне значення», передбачено, що заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявником документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов`язаний обґрунтувати свою заяву посиланням на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин.
З огляду на викладені обставини та норми матеріального права, суд приходить до висновку, що зібрані у справі докази в їх сукупності вказують на можливість задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту смерті його матері ОСОБА_2 , оскільки законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, що надасть можливість заявнику реалізувати питання виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав як його, так і померлої фізичної особи, які за своєю суттю є подіями та діями, які нерозривно пов`язані з фізичною особою і припиняють її можливість бути суб`єктом цивільних прав та обов`язків. 
Рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах держаної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів.
Рішення підлягає негайному виконанню відповідно до ч.4 ст.317, п.8 ч.1 ст.430 ЦПК України.
Керуючись ст. 258, ст.259, ст.ст.263-265, ст.268, п.8 ч.1 ст. 315, ст.317, ст.319, ст.430 ЦПК України, суд,-
вирішив:
Заяву задовольнити.
Встановити факт смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , уродженки селища Леніна Лутугинського району Луганської області, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Лутугине, Лутугинський район, Луганська область, Україна.
Рішення підлягає негайному виконанню.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Волинського апеляційного суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 

Головуючий суддя           М.М. Ушаков