Справа № 381/6467/25
Провадження № 2/369/8345/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2026 року Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:
cудді     Лапченко О.М.,
за участі секретаря    Дубицької М.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини,-

встановив:

представник позивача – адвокат Головенько В.П., який дії в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , згідно якого просить розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 14 вересня 2018 року Солом`янським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 2169; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 від усіх видів її заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня подання позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття.
В обґрунтування заяви представник позивача зазначив, що з 14.09.2018 року позивач перебуває з відповідачем в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу сторони мають спільну дитину – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вказує, що шлюбні відносини між сторонами не склалися, фактичні шлюбні відносини між ними припинені з середини 2024 року, спільне господарство не ведеться. На даний час шлюб існує формально. Вважає, що збереження сім`ї неможливе, а подальше існування формального шлюбу буде суперечити інтересам позивача та інтересам неповнолітньої дитини. Крім того, з моменту фактичного припинення шлюбних відносин і на теперішній час неповнолітній син ОСОБА_3 за спільною згодою батьків проживає з позивачем за адресою його проживання: АДРЕСА_1 , тому позивач просить стягнути аліменти з відповідача у розмірі однієї четвертої (1/4) від заробітку (доходу) матері (відповідача) на одну дитину.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 грудня 2025 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.
Позивач ОСОБА_1 та його представник – адвокат Головенько В.П. у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Представник позивача подав до суду заяву, в якій просив розглянути справу за їх відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Подала до суду заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечувала.
Оскільки позивач та відповідач були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, подали заяви про розгляд справи за їх відсутності, суд відповідно до частини третьої статті 211, пункту 1 частини третьої статті 223 ЦПК України вважає за можливе провести судовий розгляд справи за відсутності сторін.
У зв`язку з неявкою учасників справи та відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 14.09.2018 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим Солом`янським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 2169.
Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 28.08.2022 року Солом`янським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис №1713. Батьками дитини є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Шлюбні відносини на момент розгляду справи подружжям припинені.
Ст. 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Кожен з подружжя має рівні права та обов`язки.
Зазначене положення конституційної норми знайшло свій подальший розвиток у Сімейному Кодексі України, відповідно до ст. 21 якого, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.
Вжите у цій правовій нормі слово «союз» підкреслює законодавче визнання теорії договірної природи шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер.
Згідно ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.
Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги (ст. 55 СК України).
Відповідно до ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного чи психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.
Згідно зі ст. 110 СК України кожен із подружжя має право на пред`явлення позову про розірвання шлюбу, тобто припинення шлюбних відносин.
При цьому подальше збереження шлюбу в будь-якому випадку можливе лише на паритетних засадах на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є морально-правовою основою шлюбу. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків.
Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
У пункті 84 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Валліанатос та інші проти Греції» від 07 листопада 2013 року (Заяви №№ 29381/09 та 32684/09) зазначено, що «Суд наголошує на принципах, встановлених у його практиці. Мета захисту родини у її традиційному сенсі є доволі абстрактною і для її реалізації може використовуватися широкий спектр конкретних заходів. Також, з огляду на те, що Конвенція є «живим» документом, який слід тлумачити у світлі умов сьогодення, держава при виборі засобів, покликаних забезпечувати захист сім`ї та повагу до сімейного життя, як цього вимагає стаття 8, обов`язково має брати до уваги зміни, що відбуваються у суспільстві і у ставленні до соціальних питань, цивільного стану і міжособистісних стосунків, включаючи той факт, що не існує лише одного шляху чи лише одного вибору, коли йдеться про те, як вести сімейне або приватне життя».
Окрім цього, пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року встановлено: «Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні».
Згідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.
Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що зазначено в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в ч.1 підпункту «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання».
Подружжя шлюбно-сімейні відносини не підтримує, спільного господарства не ведуть. Позивач відновлювати стосунки з відповідачем намірів не має, а тому суд вважає, що шлюб подружжя носить формальний характер, їх подальше спільне життя і збереження сім`ї неможливе. Суд розриває шлюб подружжя, оскільки між ними втрачені почуття взаємної любові та поваги.
Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення.
Позивач наполягає на розірванні шлюбу, він не має наміру зберігати шлюб з відповідачем. Приймаючи до уваги не примирення сторін в період знаходження справи в суді, суд вважає, що причини, що спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню.
Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер.
Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то, відповідно, відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим.
Згідно ч. 2 ст. 114, абз. 2 ч. 3 ст. 115 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.
Майнових претензій один до одного подружжя не заявляли.
Щодо позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дитини суд вказує таке. 
Відповідно до ст. 80 Сімейного Кодексу України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. У цьому випадку аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви (ч.1 ст. 79 Сімейного кодексу України).
Відповідно до статей 180, 181 Сімейного кодексу України обов`язок батьків щодо утримання дитини існує незалежно від того, з ким із батьків вона проживає. Разом із тим право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів на користь одного з батьків пов`язується з фактичним проживанням дитини разом із ним та здійсненням ним її утримання, оскільки аліменти є коштами, що мають використовуватися на забезпечення потреб дитини. 
Отже, саме на позивача покладається обов`язок довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а саме факт проживання малолітньої дитини разом із ним та перебування дитини на його утриманні.
На підтвердження факту проживання малолітнього ОСОБА_3 разом з батьком ОСОБА_1 та перебування на утриманні батька, представником позивача до суду надано копію довідки керівника Громадської організації «Агенція позашкільної освіти» Тулупова Р. від 03.04.2026 року та договір оренди будинку від 16.07.2025 року, відповідно до якого орендарями зазначені позивач та малолітня дитина.
На підтвердження участі позивача у вихованні та забезпеченні розвитку малолітньої дитини до матеріалів справи долучено довідку громадської організації «Агенція позашкільної освіти» (код ЄДРПОУ 44783665), відповідно до якої малолітній ОСОБА_3 відвідує астрономічний гурток «Галактика» на базі Лісниківського ліцею імені Михайла Грушевського.
Зі змісту довідки вбачається, що дитина регулярно відвідує заняття, бере участь у навчальних та творчих заходах, виконує програму гуртка і проявляє інтерес до навчання. Також у довідці зазначено, що батько дитини – ОСОБА_1 – систематично супроводжує дитину до місця проведення занять, приводить та забирає її після їх завершення або бере участь у проведенні занять разом із дитиною, підтримує зв`язок із керівником гуртка та цікавиться успіхами і розвитком дитини.
Відповідно до частин першої, другої статті 206 ЦПК України відповідач має право визнати позов на будь-якій стадії розгляду справи. Разом із тим визнання позову не є безумовною підставою для його задоволення. Суд зобов`язаний перевірити, чи не суперечить таке визнання вимогам закону та чи не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Лише за наявності законних підстав суд ухвалює рішення про задоволення позову.
У даній справі відповідач не заперечувала проти задоволення позовних вимог та подала заяву про визнання позову. Проте саме по собі визнання відповідачем позову не звільняє позивача від обов`язку доведення тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, та не позбавляє суд обов`язку перевірити їх доведеність на підставі належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів.
Предметом доказування у цій справі є, зокрема, встановлення того, що малолітня дитина фактично проживає разом із позивачем, перебуває на його утриманні, а відтак саме позивач є особою, яка відповідно до вимог сімейного законодавства має право звернутися до суду з вимогою про стягнення аліментів на свою користь в інтересах дитини.
Оцінюючи подані позивачем докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що вони не підтверджують належними та допустимими доказами факту постійного проживання малолітньої дитини разом із позивачем та перебування її на його утриманні. Надані договір оренди житла та довідка громадської організації не є достатніми доказами зазначених обставин, а інших доказів, які б підтверджували фактичне місце проживання дитини, здійснення позивачем її повсякденного утримання та виконання ним функцій особи, з якою дитина проживає, матеріали справи не містять.
Оцінюючи подані докази відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, суд виходить із того, що жоден доказ не має для суду наперед встановленої сили, а достатність і взаємний зв`язок доказів оцінюються у їх сукупності.
Надані позивачем докази не дають можливості дійти беззаперечного висновку про те, що малолітня дитина фактично проживає разом із позивачем на постійній основі та перебуває саме на його утриманні. Договір оренди житлового будинку лише підтверджує виникнення між його сторонами цивільно-правових відносин щодо користування житлом, однак сам по собі не посвідчує факту реального проживання дитини за відповідною адресою.
Так само довідка громадської організації «Агенція позашкільної освіти» підтверджує лише те, що позивач бере участь у супроводі дитини до гуртка та цікавиться її розвитком. Такі обставини свідчать про участь батька у вихованні дитини, однак не підтверджують юридично значущого факту її постійного проживання разом із ним чи перебування на його повному або переважному утриманні. Участь одного з батьків у вихованні дитини є виконанням його батьківських обов`язків і сама по собі не свідчить про те, що саме цей із батьків є тим, з ким дитина фактично проживає.
При цьому суд звертає увагу, що обставина проживання малолітньої дитини з одним із батьків повинна підтверджуватися належними та об`єктивними доказами, які у своїй сукупності дозволяють встановити місце її постійного проживання та фактичне здійснення таким із батьків її повсякденного утримання. Такими доказами можуть бути, зокрема, документи компетентних органів, акти обстеження житлово-побутових умов, відомості про зареєстроване або задеклароване місце проживання, висновки органу опіки та піклування, документи щодо забезпечення повсякденних потреб дитини або інші належні та допустимі докази.
Однак жодного з таких доказів позивачем до суду не надано. Подані ним документи не утворюють належної та достатньої сукупності доказів, яка б давала суду можливість встановити факт проживання дитини разом із позивачем та її перебування на його утриманні як доведений.
За правилами цивільного судочинства рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях. Встановлення юридично значущих обставин має здійснюватися виключно на підставі належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів. Оскільки таких доказів позивач не надав, суд позбавлений можливості дійти переконання про наявність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог.
При цьому суд враховує, що відповідно до статті 81 ЦПК України саме на позивача покладається обов`язок доведення обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог. Недоведеність хоча б однієї із юридично значимих обставин, з якою закон пов`язує виникнення права на звернення з відповідною вимогою, є підставою для відмови у задоволенні позову.
За таких обставин суд дійшов висновку, що, незважаючи на визнання відповідачем позову, відсутні належні правові підстави для його задоволення в частині стягнення аліментів, оскільки матеріалами справи не підтверджено, що позивач є тією особою, на користь якої можуть бути стягнуті аліменти як на одного з батьків, з ким фактично проживає та перебуває на утриманні малолітня дитина. Тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.
Керуючись ст. ст. 3, 12, 13, 81, 141, 200, 263-265 ЦПК України, ст. 51 Конституції України, ст.ст. 21, 24, 55, 56, 110, 112, 180, 181, 182, 183,191 Сімейного Кодексу України, положень Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року, суд -

ухвалив:

позовні вимоги ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Розірвати шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований 14.09.2018 року Солом`янським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 2169.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надіслати до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.
Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя -       Лапченко О.М.

09.07.2026