Справа № 638/10106/25
Провадження № 2-а/638/36/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2026 року Шевченківський районний суд м. Харкова

у складі головуючого судді: Хайкіна В.М.,
за участю секретаря: Морозової Д.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про адміністративне правопорушення,-
ВСТАНОВИВ:

29.05.2025 року до Шевченківського районного суду м. Харкова надійшла позовна заява ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Чубенка С.С. до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про адміністративне правопорушення, згідно прохальної частини якої просить суд: скасувати постанову ТВО начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 №155 від 20 травня 2025 року, якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , було притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у сумі 1 500 НМДГ, а саме 25 500,00 грн. за частиною 3 статті 210-1 КУпАП та закрити справу про адміністративне правопорушення. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 2014 року позивач є членом релігійної громади свідомості Крішни Міжнародного товариства свідомості Крішни. Вранці 20.05.2025 року позивач прямуючи на власному автомобілі був зупинений працівниками УПП ДПП в Харківській області на вул. Свободи м. Харкова за порушення правил дорожнього руху. Після складання протоколу про адміністративне правопорушення за порушення правил дорожнього руху, відносно позивача було складено протокол про адміністративне затримання для доставки до ІНФОРМАЦІЯ_4 . 20.05.2025 року після доставки позивача до приміщення ІНФОРМАЦІЯ_4 , останньому було запропоновано пройти медичний огляд ВЛК. Позивач відмовився від проходження даного огляду із-за релігійних переконань. Після відмови від проходження ВЛК «за релігійним переконанням», працівники відповідача повідомили, що будуть складати протокол про адміністративне правопорушення. Позивач зазначав, що має намір поспілкуватись із своїм адвокатом, проте представниками відповідача було відмовлено у спілкуванні. Через деякий час працівники ТЦК та СП принесли готовий протокол №155 від 20.05.2025 року. Представник позивача зазначає, що протокол №155 від 20.05.2025 року складений з порушенням, оскільки в протоколі не зазначено, що позивачем порушено норми законодавства про мобілізацію; в поясненнях до протоколу позивачем було зазначено, що він відмовився від медичного огляду саме за релігійними переконаннями з додаванням відповідної довідки. Також представник позивача зазначає, що проходження військово-лікарської експертизи є складовою частиною військового обов`язку відповідно до закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Отже, відмовившись від військово-лікарської експертизи, як частини військового обов`язку, позивач не порушив норму закону, оскільки завчасно реалізував своє волевиявлення на проходження альтернативної служби, що підтверджується заявою на альтернативну службу.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Харкова від 10.06.2025 року відкрито провадження у справі без повідомлення (виклику) сторін.
11.06.2025 року від представника відповідача ІНФОРМАЦІЯ_2 – ОСОБА_2 до суду надійшов відзив на позов, в якому остання просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Посилається на те, що 20.05.2025 року позивач відмовився від проходження ВЛК ІНФОРМАЦІЯ_4 для визначення придатності до військової служби, про що в той же день в присутності свідків складено акт відмови від проходження ВЛК, акт відмови від отримання направлення на ВЛК та повістки для проходження медичного огляду та протокол №155, а також винесена постанова №155 про адміністративне правопорушення за частиною 3 статті 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Позивач копії вказаних протоколу та постанови отримав, повідомив, що відмовляється від проходження ВЛК з посиланням на релігійні переконання. Таким чином, в період дії режиму воєнного стану, який введений в Україні, позивач порушив вимоги частини 3, частини 10 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», п. 68-80 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації на особливий період, затвердженого Постановою КМУ від 16.05.2024 року №560, підпункту 4 п. 1 Додатку 2 «Правила військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів» Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого Постановою КМУ №1487 від 30.12.2022 року, тим самим вчинив правопорушення, передбачене частиною 3 статті 210-1 КУпАП.
16.06.2025 року від представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Чубенка С.С. до суду надійшла відповідь на відзив.
27.06.2025 року від представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Чубенка С.С. до суду надійшло клопотання про долучення доказів.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши представлені докази, дійшов до наступних висновків.
Матеріалами справи встановлено, що керівником ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 видано повістку №3536898 на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з необхідністю з`явитись до ІНФОРМАЦІЯ_4 за адресою: АДРЕСА_1 24.05.2025 року о 09:00 год. для проходження медичного огляду.
20.05.2025 року офіцером групи персоналу ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 в присутності свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , складено акт відмови від отримання направлення на ВЛК та повістки для проходження військового обліку.
20.05.2025 року ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_5 у АДРЕСА_2 , подано відмову за релігійними переконаннями, в якій зазначено, що останній є віруючим, послідовником віровчення релігійної організації Свідомості Крішни. Виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням, які в тому числі, не допускають насилля і користування зброєю. За релігійними переконаннями відмовляється отримувати повістку.
20.05.2025 року ОСОБА_7 видано направлення №3536477, відповідно до якого направляється ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , для визначення придатності до військової служби. ВЛК відбудеться на базі закладу охорони здоров`я КНП «Міська поліклініка №8» Харківської міської ради. Дата початку медичного огляду 20.05.2025 року.
20.05.2025 року офіцером групи персоналу ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 в присутності свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , складено акт відмови від проходження ВЛК.
20.05.2025 року ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_5 у АДРЕСА_2 , подано відмову за релігійними переконаннями, в якій зазначено, що останній є віруючим, послідовником віровчення релігійної організації Свідомості Крішни. Виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням, які в тому числі, не допускають насилля і користування зброєю. За релігійними переконаннями відмовляється проходити військово-лікарську комісію.
Відносно ОСОБА_1 , офіцером групи персоналу ІНФОРМАЦІЯ_4 старшим лейтенантом ОСОБА_8 20.05.2025 року складено протокол №155 про адміністративне правопорушення за частиною 3 статті 210-1 КУпАП. Зі змісту даного протоколу встановлено, що: 20.05.2025 року о 14:00 у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_4 , у період дії правового режиму воєнного стану, який введений Указом Президента України №64/2022 та Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року (зі змінами), під час дії Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 року №65/2022, при перевірці документів громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , було встановлено факт порушення останнім законодавства про мобілізаційну підготовку та мобілізацію. Так, під час перевірки, відповідно до наданих громадянином ОСОБА_1 документів, йому було запропоновано пройти ВЛК з метою встановлення ступеню придатності до проходження військової служби. Громадянин ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відмовився від проходження військово-лікарської комісії для визначення придатності до військової служби, чим порушив п. 69-71 ПКМУ №560 від 16.05.2024 року, абз. 1, абз. 4, абз. 10 п. 1 Правил військового обліку призовників та військовозобов`язаних, викладених у додатку 2 до Порядку організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних, затвердженого ПКМУ від 30.12.2022 року №1487, абз. 7 ч.3, абз. 5 ч.10 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Обставини, що обтяжують відповідальність за адміністративне правопорушення відповідно до статті 35 Кодексу України про адміністративне правопорушення – є продовження протиправних дій/бездіяльності, незважаючи на вимогу уповноважених на те осіб припинити її, обставин, що пом`якшують відповідальність відповідно до статті 34 КУпАП не виявлено. З періоду оголошення Президентом України часткової мобілізації (Указ від 17.03.2014 №303/2014) в Україні настав особливий період, який діє на сьогодні, тому відповідальність за встановлене правопорушення передбачена частиною 3 статті 210-1 КУпАП. Громадянину ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , роз`яснено зміст ст. 63 Конституції України, його права та обов`язки, передбачені ст. 268 КУпАП та повідомлено, що розгляд справи про адміністративне правопорушення відбудеться о 16:00 20 травня 2025 року за адресою: АДРЕСА_1 (про що міститься відповідний підпис ОСОБА_1 ). В графі «пояснення» вказано: «я відмовляюсь від проходження ВЛК, яка є частиною військового обов`язку, у зв`язку з тим, що мої релігійні переконання не дозволяють мені це робити. Я активний член Релігійної Громади Міжнародного суспільства Свідомості Крішни. Справу з Релігійної громади додаю. Також я подав прохання про альтернативну службу у військову адміністрацію». В графі «до протоколу додається» вказано: копія паспорту громадянина України, копія РНОКПП, акт відмови від проходження ВЛК від 20.05.2025 року, копія направлення на ВЛК № НОМЕР_1 від 20.05.2025 року. Свідки правопорушення: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 
20.05.2025 року ТВО начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 , підполковником ОСОБА_9 , розглянуто матеріали справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 та винесено постанову №155 за справою про адміністративне правопорушення, якою останнього притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення та застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу, що становить 25 500,00 грн.
Зі змісту оскаржуваної постанови встановлено, що 23.04.2025 року о 18:00 у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_4 , у період дії правового режиму воєнного стану, який введений Указом Президента України №64/2022 та Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року (зі змінами), під час дії Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 року №65/2022, при перевірці документів громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , було встановлено факт порушення останнім законодавства про мобілізаційну підготовку та мобілізацію. Так, під час перевірки, відповідно до наданих громадянином ОСОБА_1 документів, йому було запропоновано пройти ВЛК з метою встановлення ступеню придатності до проходження військової служби. Громадянин ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відмовився від проходження військово-лікарської комісії для визначення придатності до військової служби, чим порушив п. 69-71 ПКМУ №560 від 16.05.2024 року, абз. 1, абз. 4, абз. 10 п. 1 Правил військового обліку призовників та військовозобов`язаних, викладених у додатку 2 до Порядку організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних, затвердженого ПКМУ від 30.12.2022 року №1487, абз. 7 ч.3, абз. 5 ч.10 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Обставини, що обтяжують відповідальність за адміністративне правопорушення відповідно до статті 35 Кодексу України про адміністративне правопорушення – є продовження протиправних дій/бездіяльності, незважаючи на вимогу уповноважених на те осіб припинити її, обставин, що пом`якшують відповідальність відповідно до статті 34 КУпАП не виявлено.
Копію вказаної постанови №155 від 20.05.2025 року позивач отримав особисто 20.05.2025 року, про що міститься відповідний підпис.
Відповідно до довідки Голови Ради Релігійної громади свідомості Крішни від 15.05.2024 року встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є віруючим, послідовником віровчення Релігійної громади Міжнародного товариства свідомості Крішни і членом Релігійної громади свідомості Крішни.
Згідно із частиною 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до частини 1, 2 статті 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до статті 235 КУпАП територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України). Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.
Згідно зі статтею 245 КУпАП, завданнями провадження у справі про адміністративне правопорушення є повне, всебічне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, тощо.
Відповідно до статті 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Частиною 3 статті 210-1 КУпАП передбачено, що вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті (порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію), в особливий період - тягне за собою накладення штрафу на громадян від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від двох тисяч до трьох тисяч п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Відповідно до пункту 1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 лютого 2022 року №154, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.
Згідно із абз. 12 частини 1 статті 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
24.02.2022 Верховною Радою України прийнято Закон України "Про затвердження указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" N 2102-IX, яким затверджено указ Президента України N 64/2022 від 24.02.2022 "Про введення воєнного стану в Україні", відповідно до якого в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.
Строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався відповідними Указами Президента України та діє натепер.
Указом Президента України №69/2022 від 24.02.2022 оголошено загальну мобілізацію.
За приписами абз. 3 ч. 10 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, які підлягають взяттю на військовий облік, перебувають на військовому обліку призовників або у запасі Збройних Сил України, у запасі Служби безпеки України, розвідувальних органів України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані проходити медичний огляд згідно з рішеннями комісії з питань взяття на військовий облік, комісії з питань направлення для проходження базової військової служби або військово-лікарської комісії відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у Службі зовнішньої розвідки України, розвідувальному органі Міністерства оборони України чи розвідувальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України чи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, відповідно.
Згідно з частиною 1 статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» громадяни зобов`язані з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, зазначені в повістці (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти розвідувальних органів України - за викликом відповідного підрозділу розвідувальних органів України), для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період, направлення для проходження медичного огляду (п.1); проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням військово-лікарської комісії чи відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у розвідувальних органах України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону (п.3).
П. 20 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, (далі - Порядок) з оголошенням мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися: резервісти та військовозобов`язані, які приписані до військових частин для проходження військової служби у воєнний час або до інших підрозділів чи формувань для виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, - на збірні пункти територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними повістках або мобілізаційних розпорядженнях; резервісти, які проходять службу у військовому резерві, - до військових частин у строки, визначені командирами військових частин; військовозобов`язані, резервісти СБУ - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку; військовозобов`язані, резервісти розвідувальних органів - за викликом керівників відповідних підрозділів.
П. 21 Порядку передбачено, що за викликом районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (Центрального управління або регіонального органу СБУ, відповідного підрозділу розвідувальних органів) резервісти та військовозобов`язані зобов`язані з`являтися у строк та місце, зазначені в повістці, для взяття на військовий облік, уточнення своїх персональних даних, даних військово-облікового документа з військово-обліковими даними Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних, резервістів (територіального центру комплектування та соціальної підтримки), проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби.
Пунктами 3.1 та 3.2 глави 3 розділу ІІ наказу Міністерства оборони України № 402 від 14.08.2008 «Про затвердження Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України» (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин), медичний огляд військовозобов`язаних проводиться за рішенням керівників ТЦК та СП, командирів військових частин, начальників центрів рекрутингу Збройних Сил України на підставі направлення, яке формується відповідно до Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560, ВЛК при ТЦК та СП за місцем провадження медичної практики у закладах охорони здоров`я комунальної або державної форми власності, які мають договір із НСЗУ на пакет медичних послуг, включений до програми державних гарантій медичного обслуговування населення на відповідний рік щодо медичного огляду осіб, який організовується ТЦК та СП, лікарями, які входять до складу ВЛК при ТЦК та СП. При цьому особам віком до 45 років видається направлення з метою визначення їх придатності до служби у Десантно-штурмових військах, підрозділах спеціального призначення, на підводних човнах, надводних кораблях, у морській піхоті. Відомості з направлення, сформованого за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, надсилаються до інформаційно-комунікаційної системи «Медична інформаційна система Збройних Сил України» шляхом електронної інформаційної взаємодії. Контроль за направленням та проходженням військовозобов`язаними медичного огляду ВЛК покладається на керівника відповідного ТЦК та СП.
Повторний медичний огляд військовозобов`язаних проводиться один раз на 5 років ВЛК районних, міських ТЦК та СП.
Під час дії правового режиму воєнного стану кожний військовозобов`язаний оглядається хірургом, терапевтом, невропатологом, психіатром, офтальмологом, оториноларингологом, а за медичними показаннями - і лікарями інших спеціальностей.
Згідно з частиною 4 статті 35 Конституції України ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.
Відповідно до частини 4 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України мають право на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою згідно з Конституцією України та Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу».
Верховний Суд розглядаючи питання щодо можливості заміни військової служби на альтернативну у постанові від 02.05.2024 по справі №344/12021/22 зазначив таке.
«Дійсно, частинами 1, 2 статті 18 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (надалі - Пакт) кожній людині гарантовано право на свободу думки, совісті і релігії. Це право включає свободу мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір і свободу сповідувати свою релігію та переконання як одноосібно, так і спільно з іншими, публічно чи приватно, у відправленні культу, виконанні релігійних та ритуальних обрядів та вчень. Ніхто не повинен зазнавати примусу, що принижує його свободу мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір.
Відступ від положень цієї статті згідно з частинами 1, 2 статті 4 Пакту не допускається навіть під час надзвичайного становища в державі, при якому життя нації перебуває під загрозою.
Статтею 9 ЄКПЛ передбачено право кожного на свободу думки, совісті та релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно.
Свобода сповідувати свою релігію або переконання відповідно до частини 2 зазначеної вище статті підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Отже, право сповідувати свою релігію або переконання не є абсолютним, а може бути обмежене за таких умов, як: законність; легітимна мета - інтереси громадської безпеки, необхідність охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі, а також захист прав і свобод інших осіб; пропорційність, що окреслює межі правомірного втручання у право і дозволяє здійснення його лише у тій мірі, в якій це необхідно для досягнення зазначених вище законних цілей.
Ні стаття 18 Пакту, ні стаття 9 Конвенції прямо не передбачають права людини відмовитися від виконання військового обов`язку з міркувань совісті, у тому числі з мотивів релігійних переконань, і не унормовують порядок його реалізації.
Разом із тим, Європейський суд з прав людини (надалі - ЄСПЛ, Суд) у своїй практиці сформував орієнтири, за якими відмова від військової служби є переконанням, що досягає достатнього ступеня сили, серйозності, послідовності та важливості, щоб на нього поширювалися встановлені статтею 9 ЄКПЛ гарантії, у випадках, коли така відмова мотивована серйозним і непереборним конфліктом між обов`язком служити в армії та совістю людини або її щирими та глибокими, релігійними чи іншими, переконаннями (див., зокрема, рішення у справах: «Баятян проти Вірменії» (Bayatyan v. Armenia) від 27 жовтня 2009 року, заява № 23459/03, пункт 110; «Папавасілакіс проти Греції» (Papavasilakis v. Greece) від 15 вересня 2016 року, заява № 66899, пункт 36; «Мушфіг Маммадов та інші проти Азербайджану» (Mushfig Mammadov et Autres c. Azerbaidjan) від 17 жовтня 2019 року, заяви № 14604/08 та 3 інших, пункт 74; «Канатли проти Туреччини» (Kanatli v. Turkiye) від 12 березня 2024 року, заява № 18382/15, пункт 42).
Водночас ЄСПЛ послідовно визнає, що коли особа, посилаючись на статтю 9 Конвенції, просить скористатися правом на сумлінну відмову від військової служби, вимоги компетентними органами держави певного рівня доказування для обґрунтування такого прохання і відмова у його задоволенні, якщо відповідні докази не надаються, не суперечать положенням зазначеної вище статті (зокрема, рішення у справах: «Енвер Айдемір проти Туреччини» (Enver Aydemir v. Turkiye) від 07 червня 2016 року, заява № 26012/11, пункти 78, 81; «Дягілєв проти Росії» від 10 березня 2020 року, заява № 49972/16, пункт 62; «Канатли проти Туреччини», згадане вище). Фактично у цьому випадку на карту поставлено питання про розуміння та межі свободи релігії та совісті (рішення у згаданих вище справах: «Енвер Айдемір проти Туреччини», пункт 78; «Канатли проти Туреччини», пункт 43).
ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава вправі встановлювати процедури для оцінки серйозності переконань людини і запобігати спробам зловживання можливістю звільнення з боку осіб, котрі у змозі нести військову службу (рішення у зазначених вище справах: «Папавасілакіс проти Греції», пункт 54; «Дягілєв проти Росії», пункт 63). Питання про те, чи підпадає відмова від проходження військової служби під дію положень статті 9 ЄКПЛ і в якій мірі, має оцінюватися залежно від конкретних обставин кожної справи (рішення у згаданих вище справах: «Баятян проти Вірменії», пункт 110; «Мушфіг Маммадов та інші проти Азербайджану», пункт 74; «Дягілєв проти Росії», пункт 59).
У зазначеній вище справі «Дягілєв проти Росії» Суд констатував відсутність порушення вимог статті 9 Конвенції у зв`язку з відмовою компетентними органами держави у задоволенні клопотання про заміну виконання військового обов`язку альтернативною невійськовою службою заявнику, котрий не підтвердив жодними доказами своєї належності до релігійних організацій, пацифістських рухів чи інших об`єднань громадян, які б сповідували і публічно заявляли відповідні погляди і переконання. За обставин цієї справи Суд визнав, що заявник не довів наявності у нього глибокого непереборного конфлікту між обов`язком служити в армії та його переконаннями (пункти 15, 93-95).
На рівні національного законодавства нашої держави право на свободу совісті та віросповідання гарантовано як одне з конституційних прав людини, зміст якого розкрито у статті 35 Конституції України. Одним із аспектів зазначеного права є можливість сумлінної відмови від військової служби. Зокрема, відповідно до частини 4 згаданої статті у разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.
Положення частини 4 статті 35 Конституції України як конституційно-правова норма згідно з частиною 3 статті 8 Основного Закону є нормою прямої дії. Проте цим конституційним положенням лише передбачено конституційну гарантію заміни військової служби альтернативною невійськовою за умови існування такої обставини, як несумісність виконання військового обов`язку з релігійними переконаннями громадянина. Водночас Конституція України не унормовує спосіб доведення цієї обставини, який визначається спеціальним законодавством.
У контексті наведеного колегія суддів звертає увагу, що в умовах збройної агресії російської федерації проти України, коли під загрозу поставлено життя, здоров`я, безпеку інших громадян і саме існування держави, існує нагальна потреба у належному комплектуванні Збройних Сил України для відсічі агресії і високі ризики недобросовісної поведінки осіб, що підлягають призову, спрямованої на ухилення від виконання конституційного обов`язку захисту Вітчизни. За таких особливих умов досягнення справедливого балансу між правом людини за статтею 9 Конвенції і статтею 35 Конституції України в аспекті можливості сумлінної відмови від військової служби та інтересами захисту суверенітету, територіальної цілісності України, прав і свобод інших осіб вимагає забезпечення об`єктивної перевірки тверджень особи про несумісність її релігійних переконань з військовою службою і підтвердження доказами наявності відповідних релігійних переконань. Це не означає, що можливість здійснення права на сумлінну відмову від військової служби обмежується членством у зареєстрованих релігійних організаціях, зміст віровчення яких передбачає безумовну неприпустимість такої служби, носіння та використання зброї. Дійсно, право на свободу віросповідання має як зовнішній, так і внутрішній аспекти, й об`єднання з іншими людьми у релігійні організації як соціальні структури є лише однією з альтернативно можливих форм його зовнішнього вираження. Проте відмовляючись від служби у збройних силах з міркувань совісті, особа має продемонструвати наявність у неї відповідних глибоких, щирих та послідовних релігійних переконань певними даними, крім власних слів і тверджень близьких осіб (інформацією про публічні висловлювання у минулому такої світоглядної позиції, участь у суспільних рухах пацифістської спрямованості тощо)». 
Стаття 1 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» встановлено, що альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби і має на меті виконання обов`язку перед суспільством. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження права громадян на проходження альтернативної служби із зазначенням строку дії цих обмежень.
Відповідно статті 2 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу», право на альтернативну службу мають громадяни України, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і ці громадяни належать до діючих згідно з законодавством України релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю.
Відповідно до статті 9 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» для вирішення питання про направлення на альтернативну службу громадяни, зазначені у статті 2 цього Закону, після взяття на військовий облік, але не пізніше ніж за два календарні місяці до початку встановленого законодавством періоду проведення призову на строкову військову службу, особисто подають до відповідного структурного підрозділу місцевої державної адміністрації за місцем проживання мотивовану письмову заяву.
У разі призову на військові збори громадян, які після проходження строкової військової служби набули релігійних переконань і належать до діючих згідно із законодавством України релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю, вони не пізніше семи календарних днів від дня одержання повістки територіального центру комплектування та соціальної підтримки про призов на військові збори подають особисто до відповідного структурного підрозділу місцевої державної адміністрації заяву про звільнення від призову на ці збори.
Статтею 10 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» встановлено, що відповідний структурний підрозділ місцевої державної адміністрації зобов`язаний прийняти заяву про направлення на альтернативну службу або про звільнення від призову на військові збори та у письмовій формі повідомити громадянина про дату його явки на засідання відповідного структурного підрозділу місцевої державної адміністрації.
Згідно зі статтею 11 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» заява про направлення на альтернативну службу розглядається відповідним структурним підрозділом місцевої державної адміністрації протягом календарного місяця після її надходження в присутності громадянина, а заява про звільнення від призову на військові збори - протягом чотирнадцяти календарних днів.
Отже, у разі звернення до місцевої державної адміністрації із заявою про залучення до альтернативної (невійськової) служби така заява розглядається протягом місяця в присутності заявника.
Позивач надав до суду заяву, датовану 17.05.2024 року, яка адресована Харківській обласній військовій адміністрації про заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою у зв`язку з релігійними переконаннями та долучає скан лист під назвою «щодо звернення», в якому вказано: «Шановний дописувач! Ваше звернення зареєстроване в Харківській ОВА 21.05.2024 року №2538».
При цьому суд зазанчає, що будь-яких прийнятих рішень щодо вказаного звернення позивачем не надано.
Тобто, із вказаного слідує, що Харківською обласною військовою адміністрацією не прийнято рішення про заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою.
Стаття 21 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» передбачає, що альтернативна служба достроково припиняється у разі зокрема визнання громадянина непридатним за станом здоров`я для подальшого проходження військової служби на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії.
Зі змісту зазначеної статті вбачається, що проходження альтернативної служби не виключає проходження військово-лікарської комісії. Навпаки висновок ВЛК може бути підставою для припинення альтернативної служби. Проходження лікарської комісії жодним чином не пов`язано з користування зброєю, тому не суперечить віровченню, яке сповідує позивач.
Відповідно до Положення про Порядок проходження альтернативної (невійськової) служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №2066 від 10.11.1999 Товариство Свідомості Крішни відносяться до переліку релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю.
Разом з тим, 29.10.2022 року набув чинності Закон України «Про внесення зміни до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» щодо особливостей призову на строкову військову службу та діяльності призовних комісій під час дії воєнного стану» від 18.10.2022. Згідно із зазначеним Законом під час дії воєнного стану призов на строкову військову службу не проводиться.
Крім того, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» внесено зміни до ч. 6 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та зазначено, що видами військової служби є зокрема базова військова служба.
Чинне законодавство не містить норм, які б визначали порядок проходження альтернативної (невійськової) служби під час воєнного стану та взамін проходженню військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Статтею 64 Конституції України визначено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 Конституції.
Тобто, частиною другою статті 64 Конституції України не передбачено заборони обмеження прав і свобод, передбачених статтею 35 Конституції України.
При цьому жодного доказу про намагання замінити військову службу альтернативною, позивач суду не надав.
Відповідно до п. 1.2. Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, установлює причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) з військовою службою та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям.
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Як вбачається з визначень понять «військово-лікарська експертиза» та «військова служба» вони не є тотожними. Отже, проходження військо-лікарської комісії не є направленням на військову служби, а є лише обов`язковим заходом під час призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період. Його мета - визначити фізичну та психічну придатність до військової служби та виявити можливі захворювання, які можуть впливати на службу.
Із матеріалів справи судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , взятий на облік 25.09.2008 року ІНФОРМАЦІЯ_6 , є військовозобов`язаним, відстрочки не має, дата проходження ВЛК відсутня, що підтверджується витягом з додатку «Резерв+».
Процедурі проходження позивачем медичного огляду передує формування повістки про виклик для проходження відповідного огляду, видача керівником районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки направлення на військово-лікарську комісію для проходження медичного огляду за формою згідно з додатком 11 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації на особливий період від 16.05.2024 № 560 та реєстрація відповідного направлення в журналі реєстрації направлень на військово-лікарську комісію за формою згідно з додатком 12 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації на особливий період від 16.05.2024 № 560.
Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
На підтвердження правомірності винесення постанови №155, відповідачем подано: акт відмови від ВЛК; акт відмови від отримання направлення на ВЛК та повістки для проходження медичного огляду; протокол та постанова по справі про адміністративне правопорушення; заяви ОСОБА_1 про відмову від ВЛК та отримання направлення на ВЛК та повістки для проходження медичного огляду від 20.05.2025 року.
Вказані письмові докази свідчать про послідовну та чітку відмову позивача від проходження медичного огляду ВЛК за направленням ІНФОРМАЦІЯ_2 , від отримання якого позивач відмовився.
Зазначена обставина позивачем будь-якими доказами спростована не була, більше того останній у своєму позові не заперечує своєї відмови від проходження ВЛК, мотивуючи це тим, що останній є членом релігійної громади свідомості ОСОБА_10 .
Відомостей відносно того, що позивач не має статусу військовозобов`язаного, чи має підстави для відстрочки від призову під час мобілізації або наявне рішення про заміну альтернативною (невійськовою) службою матеріали вказаної адміністративної справи не містять.
Прийняття відповідачем рішення про проходження чи не проходження ВЛК позивачем медичного огляду для визначення придатності належить до його дискреційних повноважень, які чітко визначені законом і не можуть залежати від бажання чи його відсутності у призовника, військовозобов`язаного чи резервіста.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.
Орган, що розглядає справу про адміністративне правопорушення, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Підсумовуючи викладене в сукупності, суд дійшов висновку, що в діях позивача міститься склад адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 210-1 КУпАП, а оскаржувана постанова прийнята із дотриманням норм законодавства.
Частиною 3 статті 286 КАС України встановлено, що за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право:
1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення;
2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи);
3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення;
4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.
Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку, що у задоволенні позовної заяви слід відмовити повністю.
Відповідно до частини 1 статті 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Зважаючи на те, що у задоволенні позову відмовлено, відповідно до статті 139 КАС України судові витрати позивачу не відшкодовуються.
Керуючись ст. 2, 5, 77, 243 - 246, 250, 255, 292 КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про адміністративне правопорушення – відмовити.
Витрати по сплаті судового збору залишити за позивачем.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів, з дня його проголошення до Другого апеляційного адміністративного суду.

Головуючий суддя: